הצעה ללימוד
פתיחה: השכונה שבה גדלתי	
נפתח בסבב שבו כל לומד יתבקש לספר על השכונה שבה גדל, דרך שני זוגות משקפים - משקפיים "ורודים" (מה היה טוב בשכונה שבה גדלתי) ומשקפיים "שחורים" (מה היה רע בשכונה זו).
הפתיחה האישית נועדה לחבר את המשתתפים לנושא ולהעלות כבר בשלב זה שאלות על גבולותיה של שכונה/קהילה, ועל השינויים שחלו בחברה הישראלית, הניכרים באופיין הדמוגרפי והסוציולוגי של השכונות והקהילות השונות: מהטרוגניות יחסית להומוגניות, מחצר משותפת להפרדה והתבדלות בין קבוצות שונות.	
לימוד בחברותא: ה-block שבו בוחרים לגור 
כל אחד גדל בשכונה בעלת אופי משלה: שכונת פאר, עיירת פיתוח או סתם 'שכונת חיים'. האם אכן לכל שכונה יש קודים פנימיים משל עצמה? 
היום שכונות רבות מבצרות עצמן בחומות ובשערים - מדוע אנו זקוקים להם? למי אנו פותחים אשנב או צוהר וממי אנו מפחדים? מהו המחיר האישי והחברתי של הסגירות? 
מטרת הלימוד היא להתבונן בעין ביקורתית על תופעת ההתבדלות וההסתגרות מאחורי חומות. נקדיש את הלימוד בחברותא לאנשי סדום שלא פתחו את שעריהם לאורחים. נבדוק מהו חטאם הגדול של אנשי סדום? מהי סדומיותם? 
המקורות המובאים בדף הלימוד רואים את עיקר חטאם של אנשי סדום העשירים, שעירם מתוארת כ'גן ה'' - בהסתגרות מפני הזרים והעניים, בהקמת חומות ומחיצות שיפרידו לחלוטין בינם לבין מי שאינו שייך להם. התבדלות זו מובילה למערכת שלמה של רשע וניכור חברתי, כשהקוד המשותף לכל תושבי העיר הוא קוד השנאה לכל מה שהוא אחר. כאן קצרה הדרך לאלימות כלפי הבאים בשעריהם. בסדום נבנתה מערכת שלמה של חומות גלויות, פיזיות, ושל חומות בלתי נראות – מערכת נורמות שבסיסה הוא הרוע. 
המדרש בפרקי דרבי אליעזר מתאר את העושר הרב שנפל בחלקם של אנשי סדום, שעורר אצלם צורך להחזיק חזק באוצרותיהם כחומת הגנה: "ולא בטחו בצל יוצרם אלא על רוב עושרם". וכך, מתוך שלא בטחו ביוצרם, בנו מצמרות האילנות ומפירותיהם סוכה שסגרה על כל העיר, עד שאפילו עוף השמים לא יוכל ליהנות מאילנותיהם. אפילו לטבע לא הייתה כניסה. התיאור האירוני מבטא את הרעיון שהסתגרות מן החוץ פוגעת בסופו של דבר במסתגרים עצמם, שעוף השמים אינו מגיע אל גניהם.
הנביא יחזקאל קושר בין היחס לעני לבין מצבם הכלכלי של האנשים, והמלבי"ם בעקבותיו מפרש את חטא סדום כעוון על מצוות שבין אדם לחברו. על אף השפע והשקט שמהם נהנו, ואולי בשל אלה, "יד עני ואביון לא החזיקה". הוא מפרט את הדינמיקה שנוצרת דווקא במצב של שגשוג וביטחון, שמובילה לנורמות של אטימות. לכאורה זה מנוגד להיגיון, והמצב היה אמור להיות הפוך, אלא "שהעוון הוא מה שמעווה במזיד בעצת שכלו" – לפעמים השכל מתייצב בשירות העוון, והוא מצדיק את העוון בצורת כללי נימוס (נורמות) גם כאשר אין לכאורה כל סיבה לרשע, שהרי אין מחסור ואין מלחמה.
פרשנות זו שבה הלכנו, מבינה את חטאם של אנשי סדום כחטא חברתי של סגרגציה פיזית. סגרגציה משמעה הפרדה. ואולם, לסגרגציה הפיזית יש השלכות שאינן פיזיות כלל, היא יוצרת הפרדה תרבותית ומעמדית, חוסר שוויון וניכור חברתי. היפוכה של סגרגציה פיזית הוא המושג אינטגרציה סביבתית, המתבטאת באמרה: 'כל ישראל ערבים זה בזה' (תלמוד בבלי, שבועות לט, ע"א), ולפיה הדרך הטובה ביותר ליצור סולידאריות היא במגורים סמוכים; ככל שירבה המגע בין התושבים השונים, כך תפחת הבורות ותצטמצם האיבה.
נמשיך את הלימוד בחברותא בשני טקסטים העוסקים בחשיבות המרחב הפתוח והאינטגרציה הסביבתית.
הקטע מתוך נייר העמדה של יעל פדן ושולי הרטמן מצביע על כך שתופעת ההתבדלות בין שכונות ויישובים איננה פיזית-גיאוגרפית בלבד; זהו ממד נוסף בחלוקה הברורה שנוצרת בין עניים ועשירים, בין חזקים ומוחלשים, בין בעלי משאבים הדואגים לעצמם, וחסרי המשאבים הנותרים מעבר לחומות הנראות והבלתי נראות. הבעיה איננה רק עצם קיומן של החומות, אלא ההומוגניות של כל קהילה: קשה מאוד למצוא היום שכונות שבהן חיים אנשים שונים זה מזה, המתערבבים זה בזה. כל אחד רוצה לגור עם הדומים לו.
בקטע מתוך מרכבת המשנָה לרב יוסף אלאשקר (אבות פרק א, משנה ה), הרב אלאשקר מבין את הקושי בהכנסת אורחים אל הבית שלנו, הוא מבין את הרצון ליצור אינטימיות בביתך שלך. ראשית צריך שיהיה לאדם בית פרטי, אינטימי, המיוחד לו והמגן עליו, ומתוך בית זה עליו להיפתח לעולם – 'יהא ביתך פתוח לרווחה'. 
אסיף 					
נאסוף את התובנות והשאלות שעלו מן הלימוד ונפתח דיון ברמה הפוליטית. כיום, עשירים רבים מקיפים את ביתם בחומה, באופן שאי אפשר לראות את ביתם מבחוץ, והחוץ לא חודר פנימה לבני הבית. האם הזכות לפרטיות ואינטימיות יכולה לדור בכפיפה אחת עם מעורבות חברתית? הבחירה היכן לגור ואיך נראים מקומות המגורים שלנו היא מסובכת, כיוון שיש לה משמעות לא רק ברמה האישית אלא גם ברמה הפוליטית. 
נדון בשאלה:
•	מהו תפקידה של המדינה, מהו תפקידם של התכנון הסביבתי ושל הקצאת המשאבים ביצירת גיאוגרפיה של אי-שוויון? 
לימוד בקבוצות: "התרחק משכן רע"? 
בחלק האחרון של השיעור נברר את הדילמה בין הרצון של כל אחד מאתנו בשייכות לקהילה מוגדרת, לבין העובדה שכל קהילה מדירה אחרים (כי יש לה גבולות גיאוגרפיים, גבולות של גודל הקהילה וכדומה). ואכן, הסוגיה של סגרגציה פיזית מעוררת דילמות מורכבות. סיפור סדום הוא מקרה קיצוני, אבל במציאות יש מצבי ביניים: האם לא לגיטימי לרצות להקים קהילה בעלת אופי מסוים, שמטבעה מוציאה את ה"אחרים"? מה הגבול בין מרחב פרטי לפתיחות אל החוץ, אל האחר?
נברר דילמה זאת בקריאת הקטע "גדרות, חומות וצדק סביבתי" של שולי הרטמן ויעל פדן. מומלץ לחלק את הקבוצה לשתי קבוצות קטנות, אשר יקראו את הקטע, ולאחר מכן ינסו להכריע במקרה בו יש בשכונה גינת משחקים הסגורה בפני מי שאינו תושב השכונה. הקבוצות יצטרכו לקבוע האם מצב כזה הוא מוצדק או לא, ומה הם השיקולים לכאן או לכאן.	
סיכום 					
כולנו רוצים להיות חלק מקהילה, להרגיש שייכות, ויצירת קהילה היא בהכרח יצירת הפרדה והוצאת אחרים מחוצה לה. מצד שני, חברה שמורכבת מקהילות נבדלות, חזקות לעומת חלשות, שגדרות וחומות מפרידות ביניהן – מאבדת את הסולידאריות שלה ויוצרת הסתגרות והתנכרות. כאשר אנו מקיפים עצמנו בגדרות וחומות, אנו שומטים את הבסיס לערבות הדדית. הגדר מרחיקה את ה"אחר" ומעצימה את השונות. החומות מגדילות ומגביהות את הקונפליקטים בין קבוצות שונות, במקום לחתור לפתרונם. ברמה האישית, לכל אדם נחוץ המרחב הפרטי, הפנימי, המוגן, שממנו הוא יוצא למפגש עם האחר. אבל האם אפשר לדמיין מרחב פנימי פתוח לאחר, במקום מציאות של מרחבים פנימיים מסוגרים זה מפני זה?