'ומבשרך אל תתעלם' (ישעיהו נח, ז)
דף למנחה
פתיחה: מעגל האדישות
נפתח במשחק פלונטר, ולא נאמר למשתתפים מה נושא השיעור. 
•	נבקש ממתנדב לצאת החוצה. 
•	נבקש משאר חברי הקבוצה להחזיק ידיים זה לזה בצורת פלונטר, כלומר, כל אחד נותן ידיים למי שלא עומד בשני צדיו. ננחה את הקבוצה להתעלם לחלוטין מכל בקשה, שאלה או דרישה של המתנדב שיעמוד במרכז הפלונטר. 
•	כשהמתנדב יכנס לחדר נוביל אותו אל תוך המעגל ונאמר לו שהמשימה שלו היא לצאת ממנו החוצה בכל דרך שיבחר. מכאן ניתן למשחק להתנהל בטבעיות ללא הנחיה או התערבות מצדנו.
•	לאחר שהמתנדב ינסה לצאת מן המעגל בדרכים שונות, נעצור את המשחק ונשב במעגל לדון בשאלות הבאות: 
•	מה קרה במשחק ששיחקנו עכשיו?
•	כיצד הרגיש המשתתף שניסה לצאת מן המעגל?
•	כיצד הרגישו חברי הקבוצה? כיצד הם התנהגו כקבוצה?
מטרת המשחק היא להמחיש סיטואציות של אדישות חברתית לרצון של יחיד או למצוקה, ולשקף את הרגשות העולים במצב זה. מומלץ לבחור במתנדב בעל ביטחון עצמי ומקום יציב בקבוצה, שכן המשחק עשוי להעלות בו תחושות לא קלות. המנחה צריך לתת למשחק להתנהל באופן טבעי וללא התערבות, אך עליו להיות קשוב לרגשות העולים בו, ולעצור אותו כשהמטרה הושגה או כשהוא חושש כי הסיטואציה קשה מדי בעבור המשתתף הנמצא במרכז.
לאחר המשחק נציג בפני הקבוצה את נושא השיעור - אדישות של אדם פרטי או של קבוצה אל מול גילויים של חוסר צדק, עוול או מצב שאינו מתוקן. במשחק ניסינו להמחיש את האדישות כלפי מצוקה של אדם בודד, וראינו שהתחושות העולות אצל אדם אשר נתקל בחומת אטימות הן קשות - תחושות של תסכול, חוסר אונים וכעס. בשיעור ננסה להתמקד דווקא ב"אדישים" -  מדוע בני אדם בוחרים להגיב או שלא להגיב? מה גורם לבני אדם להיות אדישים? 
אדישות היא מצב של חוסר עניין או חוסר אכפתיות ביחס לנושא מסוים. לעתים בני אדם מעידים כי למרות שאכפת להם, הם בכל זאת לא נוקטים פעולה ונותרים 'משותקים', ללא יכולת לפעול. קיימות מספר סיבות לאדישות ולחוסר פעולה:
•	עייפות (יש יותר מדי מצוקות מסביב).
•	חוסר זמן הנובע מעיסוקים אחרים.
•	חשש ופחד מן המחיר שגובה העשייה.
•	אי ראיית האחר ומצוקתו, חוסר אכפתיות.
•	פיזור האחריות (מישהו אחר בוודאי דואג לבעיה).
•	חוסר אמון וחוסר ביטחון ביכולת לשנות.
פעילות קבוצתית: המכתב שלא נשלח
נפתח את הפעילות הקבוצתית במכתב הבא: 

לנערה היפה שנוסעת אתי כל בוקר בקו 17
הבוקר עליתי לאוטובוס ואפילו לא ראיתי אותך. למרות שאנחנו נוסעות כמעט כל בוקר באותו הקו. לא שמתי לב אלייך. אני לא בטוחה אם זה היה כי לא רציתי לראות אותך, או כי בשעה כל כך מוקדמת בבוקר לא יכולתי לראות היטב. אולי זה התירוץ שלי. בכל אופן, עליתי על האוטובוס, קניתי כהרגלי כרטיס, והתיישבתי באחד הכיסאות בספסלים האחוריים. היה זה יום ראשון שגרתי ביותר, תחילתו של שבוע חדש, והחדשות נשמעו מהרדיו של הנהג. כמה תלמידות תיכון עלו לאוטובוס בדרכן לבית הספר, ואישה צעירה דיברה בפלאפון בקולי קולות עם החבר שלה. אבל אז שמעתי אותך בוכה ואומרת 'אני שונאת אנשים צבועים, איך אתה מעז לדבר אלי ככה?!'
בהתחלה לא הבנתי - לא הבנתי על מי את צועקת וגם לא רציתי לדעת, אבל את המשכת לצעוק והבכי שלך גבר. הסתובבתי וראיתי אותו, איש מבוגר בעל זקן וסוודר ירוק.
'נערות מסריחות' הוא אמר, 'תחזרו למקום שממנו באתן, איזה פה מלוכלך יש לכן'.
את צעקת בחזרה בקול רם וקיללת אותו. הכאב היה ניכר בפנים שלך, בקול הבוקע מהגרון, כמעט היה אפשר להרגיש את הכאב הפיזי, כאב של תסכול, עלבון והשפלה. את צעקת, קיללת, נופפת בידייך והוא פשוט הביט בך והתעלם.
אישה שישבה לידך רכנה אלייך ואמרה: 'אל תקשיבי לו, הוא סתם גזען, הוא לא שווה את זה, אל תבזבזי את המילים'.
אבל האיש המשיך. הוא עבר לידך, הסתכל לך בעיניים ואמר: 'למה באתם לפה? הרסתם לנו את המדינה'.
האנשים באוטובוס, כולל אני, הסתכלו בשקט או פשוט התעלמו. 
פשוט לא אמרנו כלום, אכזבנו אותך.
את והחברה שלך קמתן. את המשכת לצעוק ולבכות והקול שלך נשמע בכל רחבי האוטובוס. חברתך ניחמה אותך ואנחנו שתקנו. אני שתקתי. 
ירדת מהאוטובוס.
אני לא יכולה להפסיק לחשוב עלייך.
איך השבוע שלך מתחיל אחרי שאוטובוס שלם היה עד להשפלה שלך, לכאב, לתסכול, לחוסר הצדק ואף אחד לא אמר כלום, לא יצא להגנתך?
אני חייבת להתנצל.
שתקתי.
אכזבתי את עצמי.
אכזבתי אותך.

לאחר קריאת המכתב ייתכנו שתי פעילויות, לשיקולו של המנחה על סמך היכרותו עם הקבוצה: האפשרות הראשונה מאפשרת דיאלוג מעמיק ואישי יותר, ואילו האפשרות השנייה מתאימה לקבוצה שיכולה לקחת חלק במשחק תפקידים.  
פעילות א:
המכתב מתאר בחורה שנתקלה בעוול חברתי אך שתקה ובחרה בחוסר עשייה.
נחלק למשתתפים שמיניות בריסטול ונבקש מהם לכתוב: 
•	למה לדעתך כותבת המכתב בחרה בחוסר עשייה? מדוע היא שתקה?
כל משתתף יתלה את תשובתו על הקיר.
•	התבוננו בתשובות שעל הקיר, אילו סיבות יכולות לגרום לאדישות? לחוסר עשייה?
•	מה הייתם עושים אילו הייתם נמצאים על האוטובוס? מדוע?
לסיכום, נבקש מהמשתתפים לשתף בחוויותיהם האישיות:
•	האם קרה גם לכם מקרה דומה, שבו נתקלתם במצב של חוסר צדק אך בחרתם בשתיקה ובחוסר עשייה? מדוע?
•	האם ייתכנו סיבות נוספות לאדישות שאינן כתובות על הקיר?
בפעילות זו חשוב לעמוד על הסיבות השונות שהובילו לשתיקה, ולכן נעודד את המשתתפים לחשוב על כמה שיותר סיבות. חשוב שהמשתתפים ינסו לשים את עצמם בנעליה של כותבת המכתב, וכמו כן חשוב שהמנחה ישמור על אוירה נינוחה ומקבלת שתאפשר למשתתפים לשתף בחוויות דומות ללא שיפוטיות. 
פעילות ב – משחק תפקידים
הדמויות השונות המוזכרות במכתב מוזמנות לתכנית אירוח מצליחה, שבה המראיין מנסה להבין לעומק מה קרה באותו יום על האוטובוס.
בתכנית כמה משתתפים:
•	הבחורה ששתקה וכתבה את המכתב.
•	נהג האוטובוס.
•	הנערה הנפגעת.
•	האישה שעודדה את הנערה.
•	האדם שהעליב את הנערה.
•	שאר המשתתפים יהיו הקהל, שרשאי לבקש את המיקרופון ולשאול את אחד האורחים שאלות. 
המשתתפים יקבלו כרטיסיות המופיעות בדף המקורות כדי להתכונן לריאיון. 
המנחה (המראיין) יפתח בתיאור המקרה, יציג את הדמויות, ויבקש מכל דמות לספר מנקודת מבטה מה קרה באותו היום. לאורך הדיון ישאל המנחה שאלות, יעודד דיאלוג ישיר בין הדמויות, ויעורר את הקהל לשאול שאלות. 
רעיונות לשאלות:
•	לבחורה ששתקה: למה לא עשית דבר? למה שתקת?
•	לאישה שהגנה על הנערה: למה החלטת לדבר ולא להתעלם? למה פנית אל הנערה ולא יצאת להגן עליה מפני הגבר שהעליב אותה?
•	לנערה: איך הרגשת כשאף אחד לא נחלץ להגן עליך?
•	לנהג האוטובוס: כאחראי על האוטובוס, מדוע המשכת לנהוג ולא התערבת?
תפקידו של המנחה בפעילות זו קריטי מאוד להצלחת הפעילות. עליו לשחק את תפקיד מנחה תכנית האירוח בצורה משכנעת. כדאי לסדר את מקומות הישיבה בחדר בצורת אולפן טלוויזיה ולהוסיף תפאורה וחפצים שיצרו אווירה של תכנית אירוח טלוויזיונית. 
סיכום: כל ישראל ערבין זה בזה
כיצד היהדות מתמודדת עם האדישות ולאילו ערכים היא מחנכת?
אחד הערכים המרכזיים ביהדות הוא: "כל ישראל ערבין זה לזה".
•	מה המשמעות של עיקרון זה?
על פי מילון אבן שושן, ערבות היא אחריות, ערֻבָּה, התחייבות בכתב או בעל-פה. כלומר, היהדות מציגה תפיסה חברתית שלפיה כל מעשה שעושה הפרט משפיע גם על הכלל. לכל אדם יש אחריות על בני האדם האחרים בחברה, ולהפך. בחלק מן המקורות מופיע הביטוי כך: "כל ישראל ערבין זה בזה". מעניין לשאול בקבוצה מה משמעות ההבדל הדק בין שתי הגרסאות - זה בזה ו-זה לזה?
הגרסה הראשונה מציגה עיקרון של אחריות הדדית, ואילו הגרסה השנייה מוסיפה לכך רובד נוסף שלפיו על מנת שהערבות והאחריות ההדדית יוכלו להתקיים, עלינו להיות זה בזה, כלומר ליצור קשר ולהכיר האחד את האחר. 
נסיים את המפגש בקריאת המדרש מויקרא רבה, ונדון בו בסיוע השאלות הנלוות לו.
חברה יכולה להפוך לאדישה פחות ולמעורבת יותר אילו הערכים שעליהם היא מושתתת והחוקים שהיא מחוקקת יעודדו ערבות הדדית. בחברה שבה כל אדם אחראי לעצמו, גוברת תחושת הזרות והניכור ומתגברת תופעת האדישות. אילו בבסיס החברה תעמוד ההבנה כי כל אדם אחראי לזולתו, תתפתח תחושת אחריות וערבות הדדית. חשוב מכך, חוקים יכולים לקדם חברה מתוקנת וצודקת יותר.
אחד הגורמים לאדישות הוא מושג שטבעה הפסיכולוגיה החברתית, הנקרא "פיזור האחריות" או "אפקט הצופה מן הצד". תופעה זו מתייחסת למצב שבו מול אדם הזקוק לעזרה ניצבת קבוצת אנשים, ומכיוון שכל אחד סבור כי מישהו אחר יפעל - בסופו של דבר נותרים כולם חסרי מעש. ככל שהקבוצה גדולה יותר כך הסיכוי שיחיד מתוכה ייחלץ לפעולה קטן יותר. עקרון הערבות ההדדית שמציעה היהדות נותן מענה לתופעה זו, משום שהוא מטיל על כל יחיד ויחיד את האחריות המלאה לגורלו של הזולת, וכך האחריות איננה מתפזרת על הכלל.