האם פרסום הנס הוא מעשה חינוכי?

האם טוב להעלות על נס את הנס?
או שיש לנוס מהנס

ביסוד חג החנוכה עומדת מצוות הדלקת הנרות; ריטואל שבו אנו מעלים על נס את ניצחון המכבים ואת נס פך השמן.
דף הלימוד מתמקד בשאלה, כיצד מתיישב רעיון פרסום הנס המודגש בהלכות חנוכה, עם העיקרון 'אין סומכין על הנס' ועם האתוס הציוני האקטיבי המתנגד לציפייה פסיבית לנס משמים.  
הציפייה לנס נקשרת מצד אחד לאמונה בהתערבות האל בעולם. האם אמונה באלוהים הכרחית לקבלת רעיון הנס? אם כן, העיקרון המרכזי של חנוכה אינו רלוונטי בעבור ציבור שאינו מאמין, ואולי אף סותר את ערכיו.
שנית, גם בתוך היהדות ההלכתית עצמה מופיע הרעיון שאין סומכין על הנס.
אם כן, מהו ניתן לעשות עם המסר של חג החנוכה? האם ניתן ללמוד ממנו על גבורה ואחריות אישית לגורל העם ולהתעלם מההיבט הניסי , או  אולי ניתן לקבל את רעיון הנס לאו דווקא  מתוך כך שיש להאמין תמיד בישועה משמים?
שני דפי הלימוד שלפנינו מבקשים להעמיק בשאלה זו. הדף הנוכחי מיועד בעיקר למחנכים המעוניינים להעביר שיעור בנושא זה לתלמידיהם במסגרת 'תרבות ישראל'. דף הלימוד השני בסדרה, שכולל חלק מהמקורות כאן, מיועד לילדים מכיתות ו' ומעלה.

וכעת למקורות שבדף הלימוד שלפנינו:

השיר של מאיר ויזלטיר מזקק את השאלה הכללית של דף הלימוד ומחדד את הבעייתיות שבשימוש בנס ובציפייה שיתרחש בחיינו. הציפייה לנס מוצגת בשיר כמצב הפוך להמתנה לבוקר.
מי שלומד להמתין לבוקר, כלומר, מי שלומד לקבל את החיים כמו שהם, ושמח מההתמודדות היום יומית, אינו זקוק לנס.
השיר מזכיר במקצת את הקללה: "בַּבֹּקֶר תֹּאמַר מִי יִתֵּן עֶרֶב וּבָעֶרֶב תֹּאמַר מִי יִתֵּן בֹּקֶר מִפַּחַד לְבָבְךָ אֲשֶׁר תִּפְחָד וּמִמַּרְאֵה עֵינֶיךָ אֲשֶׁר תִּרְאֶה" (דברים כח,סז)
אך ההמתנה הסבלנית לבוקר היא מצב תודעתי הפוך, מצב של ברכה.

מהשיר עולה כי ציפייה לנס היא מצב מטופש שעומד בסתירה לתודעה בוגרת ואחראית.

המקורות הבאים מציגים את מרכזיות הנס בברכות ובתפילות חנוכה ואת הדגש שנותנות הלכות חנוכה לפרסום הנס:
העדפת קניית נרות חנוכה על פני לבישת כסות
הנחת נרות חנוכה בפתח בית או חלון
הדלקת נרות בבית הכנסת
חיוב קטנים בהדלקת הנרות

בתחומים אחרים איננו מוצאים הלכות כדוגמת מצוות אלה, בוודאי לא הצירוף של ארבעתן.

המקור 'אין סומכין על הנס' מראה שגם בהלכה היהודית יש הסתייגות מחיים על פי נס.

מכאן ואילך מובאים מקורות האמורים לעזור ללומד לנסח אמירה שמאפשרת לחיות בשלום הן עם מושג הנס והן עם הרצון לחיים עצמאיים ואחראיים.

תפילת 'על הניסים' והקטע המלווה אותה 'טמאים ביד טהורים' מזכירים את העובדה המצערת שבעולם הזה, הטוב והראוי לא מתלכדים בהכרח עם המועיל והקיים. לעיתים רבות מעשים טובים אינם זוכים לגמול ארצי או שמימי, ובדרך כלל הטמאים מנצחים את הטהורים והרשעים את הצדיקים.
מכאן שבמקרים שבהם יש התלכדות והצדק (האלוהי / הפואטי) מתגלה, זהו הנס.
אזכור הנס אינו בהכרח מקור לאמונה דתית, הנס – כמשמעותו הלשונית המקורית – הוא מעין דגל שמניפים אותו אל על כדי לקבל חוזקה פנימית להמשיך בפעילות הסיזיפית הכרוכה בעשיית הטוב, גם בימים חשוכים.

השיר 'מי ימלל גבורות ישראל' שכתב מנשה רובינא מתכתב עם הפסוק מתהילים 'מי ימלל גבורות ה'. 
המשורר נקט בכוונה בביטוי אמוני מובהק והפך אותו לביטוי חילוני בכך שהנשוא של המשפט אינו גבורות ה' אלא גבורות ישראל.
רובינא ביקש לבטא במילים מתריסות אלה את האתוס הציוני שהפנה עורף לדת ולציפייה הפסיבית של עם ישראל לגאולה, ולקח את עתידו בידיו.
התנועה הציונית ביטלה את הציפייה הגלותית לנס והדגישה את אתוס הגבורה. החפשה אחר אתוסים של גבורה אימצה את גבורת המכבים תוך ביטול האלמנט הניסי שבו. גם השיר 'אנו נושאים לפידים' מבטא עמדה זו שהרי 'נס לא קרה לנו [...] בסלע חצבנו עד דם – ויהי אור'.

דבריו של הרב אבינר, 'גבורה היא נס' מאפשרים להכיל יחד הן את הטענה 'נס כן קרה לנו' והן את אלמנט הגבורה הציוני, שכן הגבורה עצמה היא הנס.

השיר של מיריק גרזי מבטא את הכורח להמשיך לסלול את הדרך ולהאיר אותה בלפידים, כלומר, הצורך בגבורה לא תם. בכך הוא נותן זווית נוספת לדברי הרב אבינר.

דף הלימוד הבא המיועד לנוער מכיל, בנוסף לחלק מהמקורות כאן, מקורות נוספים לרוב הנקודות שעלו בדיון.