בחירת הורים בחינוך: מי יכול לבחור?  הצעה ללימוד

פתיחה: התלבטויות בבחירת מסגרת חינוך לילדים – נקודת מבט אישית   
נראה שמערכת החינוך בישראל עוברת בהדרגה תהליך של פתיחת אזורי רישום ומתן חופש להורים לבחור לילדיהם את בית ספרם. תהליך זה הוא חלק ממגמה כללית של הפרטת החינוך, צמצום האחריות הציבורית, הגדלת הוצאות שכר הלימוד ומעורבות גוברת של ההורים בחינוך. לכאורה נראה שהמגמה היא לטובת כולם, אלא שאין הדבר כך, שכן פתיחת אזורי הרישום משפיעה באופנים שונים על יכולת הבחירה של מגזרים שונים באוכלוסייה, וברוב המקרים היא פועלת נגדם ולטובת ההורים ה"חזקים" מבחינה כלכלית.
פתיחת אזורי הרישום גרמה לשני תהליכים מנוגדים: מצד אחד תלמידים משכונות חלשות יכולים לבחור לעצמם בתי ספר איכותיים שנמצאים מחוץ לשכונתם ובכך הם יכולים לפרוץ את מקומם השולי; מצד שני, הרישום העודף לבתי הספר האיכותיים מאפשר לסנן את התלמידים ולהשאיר בחוץ תלמידים משכונות חלשות. כמו כן, תהליך זה מרוקן את בתי הספר השכונתיים מן התלמידים החזקים העוזבים לטובת בתי ספר איכותיים מחוץ לשכונה, מחליש עוד יותר את האוכלוסייה, ומדלדל את מסגרות החינוך השכונתיות מכוחותיהן הלימודיים והתקציביים. 
נפתח את המפגש בשאלה:
•	מהם השיקולים המנחים אותנו (או שהנחו אותנו בעבר) בבחירת בית ספר לילדינו? 

לימוד מונחה: "מוליכין את הקטן"
את הקטע מתוך הרמב"ם אנו ממליצים ללמוד בקריאה מונחית, ולעצור לאחר כל שורה להסבר ודיון.
הרמב"ם קובע ב"הלכות תלמוד תורה" שכאשר המסגרת אינה מתאימה לילד, יש להעביר אותו למסגרת אחרת. על אף הניסוח הפסקני, מעלה המשפט הראשון שאלות רבות: האם הכלל פונה להורים, למורים, או שמא לשניהם מתוך אחריות משותפת? מה קורה כאשר אחד הצדדים לא ממלא את חלקו באחריות? מי אמור להתריע על כך שהמסגרת שהילד נמצא בה מאטה את התקדמותו? האחריות המשותפת יכולה שלא להתקיים בשל סיבות כלכליות או מעמדיות כגון: מודעות מועטה של ההורים ליכולתו של הילד, מחסור כלכלי, הנחה מוקדמת של המורים שתלמידים עניים אינם יכולים להגיע להישגים גבוהים [וחוסר מוטיבציה של המלמד שזקוק לפרנסה?] ועוד. האם כל מי שמעוניין להעביר את ילדו למסגרת אחרת יכול לעשות זאת? אילו מחסומים עשויים לעמוד בפניו? 
לשאלות אלה אין תשובה בדברי הרמב"ם, והמשתתפים מוזמנים להביע את דעתם האישית.

בהמשך מסתייג הרמב"ם מהכלל שקבע, ואומר כי במקרה של סכנה פיזית נדחית החובה להעביר את הילד למורה אחר. אנו יכולים להשוות את סכנת הנהר לסכנות פיזיות אחרות בימינו, כמו הסעות, אך ניתן גם לראות בה מטפורה לסכנות תרבותיות אחרות. אחת הסכנות בחציית נהר היא שאינך יכול לחזור על עקבותיך, ובכך 'הנהר התרבותי' אינו שונה - הורים השולחים את ילדיהם לבית ספר המוגדר כיוקרתי, עלולים לגרום לילד לאבד את תרבות הוריו. 

קריאה ודיון: מי יכול לבחור?
בסוף המאה התשע-עשרה ניסה רב העיר טריפולי, החכם אליהו בכור חזן, לחולל שינוי במערכת החינוכית בעירו על מנת להשאיר בקהילה את התלמידים החזקים שעברו לבתי ספר נוצריים, ולא עלה בידו. במכתבו לחכמי העיר הוא מגולל את סיפור הגעתו לעיר, מנתח את המציאות הקיימת ומתאר את הפתרון שהציע ושנדחה על ידי מועצת חכמי העיר. מכתב זה מעלה סוגיות חינוכיות רבות, ואנו נתמקד בשתיים מתוכן: 
א. הדילמה שבין זכות ההורים לבחור את חינוך ילדיהם לבין אחריותם לכלל הקהילה. 
ב. הפתרונות המוצעים ליישוב הדילמה. 
מכתבו של הרב חזן ארוך יחסית, ולכן הוא מחולק למקטעים, ולצדם שאלות. 

נסכם חלק זה - מדבריו של הרב חזן עולות שלוש נקודות מבט על הדילמה הקיימת בסוגיית בחירת הורים:
א.	נקודת המבט של ההורים החזקים שיכולתם לבחור. 
ב.	נקודת המבט של החלשים שיכולת הבחירה שלהם מצומצמת מאוד. 
ג.	נקודת המבט של כלל ישראל.
•	איזה ערך עומד לעיני זה שרואה את טובת כלל עם ישראל? 

קבוצות המעוניינות בכך יכולות להמשיך את הלימוד עד סוף המכתב. בחלק האחרון מדבר הרב חזן על רבני הקהילה, המתנגדים להצעתו ללמד שפות זרות ובכך להשאיר תלמידים בקהילה, ואינם מוכנים לוותר על ערכים משמעותיים בעיניהם. לדעתם לימוד השפות מהווה את תחילתו של תהליך עזיבת המסורת. התנגדות הרבנים, שנתפסת לפעמים כהתנגדות למודרנה, מבטאת את חששם מהמחיר שהקהילה תשלם בשל החזרת הקבוצה החזקה למערכת החינוך המקומית.

במכתבו של הרב חזן מצטיירת קהילה שבה מצב החינוך ירוד מאוד. מתוך דאגה לכלל ישראל וחשש שמא תישכח תורה מילדי ישראל, הציע הרב לחולל שינוי מהותי במערכת החינוך הקהילתית, גם במחיר של פתיחות למודרנה. הרב זיהה את מקור הבעיה בפער שבין יכולת הבחירה של הקבוצות השונות בקהילה: ההורים מהקבוצה החזקה מצאו לבניהם אפיקי חינוך והשכלה מחוץ לקהילה; ואילו הורי הקבוצה החלשה נאלצו להסתפק בתנאים הירודים של החינוך המקומי שנזנח על ידי בעלי האמצעים. עזיבת הכוחות החזקים החלישה את הקהילה עוד יותר.  
הפתרון שהציע הרב ייחודי בכך שהוא מציע קודם לבנות בית ספר איכותי בתוך הקהילה, ורק אחר כך למשוך אליו חזרה את החזקים. מדבריו עולה שערכים של ערבות הדדית ושוויון בין חלשים לחזקים יחזקו את כלל הקהילה ולא רק את החלשים בה. 

המציאות הקיימת במערכת החינוך הישראלית היום דומה לתמונת המצב שמצייר הרב חזן בטריפולי של המאה התשע-עשרה. המגמה ההולכת ומתרחבת של פתיחת אזורי רישום מאפשרת להורים לבחור את בית הספר ובכך להזניח את בתי הספר החלשים ולהחלישם עוד יותר. הורים בעלי יתרון כלכלי, מעמדי, השכלתי או שהם בעלי נגישות למידע, יבחרו את בתי הספר הטובים יותר, ושאר ההורים ייאלצו להסתפק בבתי הספר הקרובים לביתם, שלרוב אינם משתווים להם ברמה הלימודים ובאמצעי ההוראה ושעות הלימוד. תהליך זה מחליש עוד יותר את הקהילות ובמוקדם או במאוחר - מחליש עוד יותר את החברה הישראלית כולה. 

סיכום
בהלכה הקצרה של הרמב"ם עסקנו במשמעותו התרבותית של הנהר שמסוכן לחצותו ועל כן ראוי להשאיר את הילד במסגרת החינוכית הקרובה לביתו. נראה שסכנה זו מופיעה באופן ממשי במציאות שמתאר הרב חזן. אנשים שחוצים את 'הנהר' והולכים ללמוד במחוזות אחרים מתקשים מאוד לחזור לקהילה ולחזק אותה, לא רק בשל הרמה הירודה של החינוך, אלא גם בשל השינוי התרבותי שהם עברו. שיקול חינוכי זה, הרואה את טובת 'כלל ישראל', צריך להיכלל גם כן במערכת השיקולים של הורים המחפשים בית ספר ראוי לילדם – חציית 'הנהר' התרבותי לטובת בתי ספר אליטיסטיים עלולה לפגוע בבתי הספר המקומיים, ויותר מכך, היא עלולה לגרום לילד עצמו לוותר על המסורת הקהילתית ועל הערכים החברתיים-משפחתיים. הפתרון ברוח שהציע הרב חזן - חיזוק בתי הספר המקומיים כך שיצטיינו ברמה הלימודית אך ישמרו על תרבותם ועל קהילתם של התלמידים – יהפוך אותם לאבן שואבת לתלמידים חזקים, יחזק את הקהילה ויהפוך את הצורך לחצות את 'הנהר' למיותר.