על לידה, מוות וגשמים הצעת הנחיה:

נירה נחליאל, המדרשה באורנים

רציונל 

הלימוד נוגע בשאלות יסוד של חיי האדם, שבמרכזן מוצבות נקודות ה'פתיחה' וה'סיום' שלהם, ומעט גם במה שביניהן. נגיעה כזו מזמינה תנועה בין עיון במושגי הלידה והמוות עצמם, לבין הפלגה למחוזות מטפוריים שמושגים אלה מעוררים, חוויות חיים ממשיות והדהודם בנפש האדם.
יש להעיר שנושאים של לידה ומוות והחיבור ביניהם יכולים להיות טעונים בעבור חלק מהמשתתפים, ויש לנווט את הלימוד ברגישות הראויה.

הלימוד פותח בפסוק מתוך שירת העתים בפרק ג בקהלת: 'עת ללדת ועת למות' הן העתות הראשונות בפרק, וניתן להתייחס לכך בהסתכלות הכללית על השיר. נבדוק מדוע נבחר הפועל 'ללדת' במקום 'להיוולד', שהוא לכאורה היפוכו של 'למות', ומה הקשר ביניהם להגדרת ה'עת' של כל אחד מהם. כדאי לבחון האם בכלל יש "עת" ללדת או להוולד, ומהי העת "למות". האם הם תלויים באדם או בכוחות שאינם תלויים בנו. נשאל האם האמירה של קהלת היא בטון מרגיע: 'כל דבר מגיע בזמנו', ובכך היא מסירה מעט מאחריות האדם למתרחש; או שהיא נאמרת בטון מדרבן - 'זה הזמן!' הקורא לפעולה ואקטיביות של האדם? בדיון יכולות לעלות שאלות של דטרמיניזם מול בחירה.

שני המדרשים ממסכת תענית בתלמוד מקשרים בין לידה ועקרות לירידת גשמים ועצירתם, ובכך יוצרים מטפורה של מושגים אלה. המדרשים מעצימים את קטנותו של האדם, חסר ההבנה וחסר השליטה, ברגעי הלידה והמוות (או תחיית המתים), כמו גם חוסר שליטתו על הורדת גשמים, ובכך מחזקים את תלותו בכוח העליון – האלוהים, המחזיק בידו את מפתחות הגשמים, הלידה ותחיית המתים. דרך הלימוד במדרשים אלו נעמיק בנושאים של לידה, מוות, תחייה וגשם בחיינו. ניתן לתאר אותם על רצף של זמן, וניתן גם לתאר אותם על רצף של מרחב: כציר אנכי בין אדמה לשמים, כשבתווך נמצא האדם, ומכאן – לברר מהן האפשרויות העומדות לרשותו כדי לגרום לפתיחת המנעולים. 

קבוצה של נשים מוזמנת לעסוק גם בהיבטים נשיים של הגשמה ולידה או לידה כהגשמה, והשיר 'גשם הקשב לנשים' של תרצה אתר יכול להוות נקודת פתיחה או הרחבה לנושאים אלה.

תיאור מתודי

פתיח
נעיין בשני הפסוקים הפותחים את פרק ג' בקהלת, וכך נציב את פתחי הכניסה והיציאה מן החיים כמסגרת הלימוד - מן הלידה עד המוות והזמן החולף ביניהם. 

חברותא
את שני המדרשים מוצע ללמוד בחברותות קטנות. החברותא תאפשר, מעבר ללימוד המדרשים והבנתם, גם שיתוף בחוויות חיים הקשורות ללידה ולמוות, או של התחלה ויצירה, סיום ותחייה.

איסוף וסיום
במליאה המסכמת אפשר להציע למשתתפים לחלוק תובנות חדשות, ולשתף בחוויות אישיות של "מפתח" ללידה או ל'תחיית מתים' אישית. לחלופין ניתן לשאול את המשתתפים  מהו ה"מפתח" עבור כל אחד ואחת מאיתנו.
נעיין במשותף בשירה של תרצה אתר המתאר ציפייה של הנשים לגשם, המשולבת בציפייה שורשית למשהו נוסף, שאינו מפורש בשיר, והוא פתוח לפרשנות הלומדים והלומדות. 
לסיום נחזור לפסוקים מקהלת ונתבונן בהם במבט מחודש, תוך חידוד ההבנות שהשגנו לגבי ה'עת' הנכונה ללדת ולמות, ומידת שליטתנו בה.