פורים- ראוותנות ורעבתנות
כתבה: מיכל ברגמן
משך הזמן: כשעה וחצי 
פתיחה: רציונל – אצל אחשוורוש כל יום פורים
מגילת אסתר נפתחת בתיאור 'חלומי' של ממלכה אדירה ועשירה. המלך העומד בראשה מבלה את ימיו במשתה מתמשך שאליו מוזמנים שריו ועבדיו האוכלים ושותים 'כיד המלך'. החגיגה נמשכת חצי שנה (180 יום) ואחשוורוש מראה דרכה את עושרו העצום ואת נדיבותו כלפי נתיניו.
לכאורה הכול טוב בממלכת אחשוורוש. אבל רק לכאורה. ננסה לתאר לעצמנו כיצד מתנהלת ממלכה כה עצומה כשהיא מושבתת במשך מחצית השנה, ונשאל את עצמנו האם אין רגע שבו האדם שבע מחגיגות. ודאי נבין כעת טוב יותר את הביטוי 'לא כל יום פורים' – אדם זקוק בחייו לימי שיא הבאים דווקא על רקע ימי החול, ואילו אצל אחשוורוש הגבולות נפרצים והנהנתנות הופכת למוקד החיים: האווירה בארמון משפיעה על היחס לנתינים שמן הסתם אינם מקבלים את שירותי הממלכה; ושתי נהרגת על לא  עוול בכפה; וההחלטה להשמיד עם שלם מתקבלת כלאחר יד - אחשוורוש השתוי אינו זוכר את הטובה שמרדכי עשה עמו, כי הוא רואה בו רק חלק מהתפאורה הנהנתנית של הארמון.

קצת על לימוד בית מדרשי: 
בלימוד בית מדרשי אנחנו לומדים את המקורות אשר מניעים את מהלך השיעור, אולם הלומדים מוזמנים להביע את דעתם ופרשנותם על המקורות השונים ועל החיבור ביניהם, ולהביא אל בית המדרש את עולמם וניסיון חייהם.
תפקידו של המנחה הוא להוביל את הלימוד והדיון בין הלומדים דרך שאלות מנחות. 
בנוסף, בלימוד הבית מדרשי מתקיים מעבר בין לימוד בחברותא (זוגות) ובין לימוד בחבורה.
בלימוד מסוג זה יש מקום ללומד להתוודע יותר לעומק המקור, לשאול את השאלות ולחפש את התשובות בצורה אינטנסיבית יותר. 

מקור 1 : לימוד ודיון
וַיְהִי בִּימֵי אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ  הוּא אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ הַמֹּלֵךְ מֵהֹדּוּ וְעַד-כּוּשׁ שֶׁבַע וְעֶשְׂרִים וּמֵאָה מְדִינָה.  בַּיָּמִים הָהֵם כְּשֶׁבֶת הַמֶּלֶךְ אֲחַשְׁוֵרוֹשׁ עַל כִּסֵּא מַלְכוּתוֹ אֲשֶׁר בְּשׁוּשַׁן הַבִּירָה.  בִּשְׁנַת שָׁלוֹשׁ לְמָלְכוֹ עָשָׂה מִשְׁתֶּה לְכָל-שָׂרָיו וַעֲבָדָיו  חֵיל פָּרַס וּמָדַי הַפַּרְתְּמִים וְשָׂרֵי הַמְּדִינוֹת לְפָנָיו.  בְּהַרְאֹתוֹ אֶת-עֹשֶׁר כְּבוֹד מַלְכוּתוֹ וְאֶת-יְקָר תִּפְאֶרֶת גְּדוּלָּתוֹ יָמִים רַבִּים שְׁמוֹנִים וּמְאַת יוֹם.  וּבִמְלוֹאת הַיָּמִים הָאֵלֶּה עָשָׂה הַמֶּלֶךְ לְכָל-הָעָם הַנִּמְצְאִים בְּשׁוּשַׁן הַבִּירָה לְמִגָּדוֹל וְעַד-קָטָן מִשְׁתֶּה שִׁבְעַת יָמִים  בַּחֲצַר גִּנַּת בִּיתַן הַמֶּלֶךְ.  חוּר כַּרְפַּס וּתְכֵלֶת אָחוּז בְּחַבְלֵי-בוּץ וְאַרְגָּמָן עַל-גְּלִילֵי כֶסֶף וְעַמּוּדֵי שֵׁשׁ מִטּוֹת זָהָב וָכֶסֶף עַל רִצְפַת בַּהַט-וָשֵׁשׁ וְדַר וְסֹחָרֶת.  ז וְהַשְׁקוֹת בִּכְלֵי זָהָב וְכֵלִים מִכֵּלִים שׁוֹנִים וְיֵין מַלְכוּת רָב כְּיַד הַמֶּלֶךְ.  וְהַשְּׁתִיָּה כַדָּת אֵין אֹנֵס  כִּי-כֵן יִסַּד הַמֶּלֶךְ עַל כָּל-רַב בֵּיתוֹ לַעֲשׂוֹת כִּרְצוֹן אִישׁ-וָאִישׁ.
מגילת אסתר, פרק א, פסוקים א-ח
•	בגן שרים: 'למה כל יום שבת?', 'מדוע לא יבוא פורים פעמיים בשבוע?' - מה היה אופיים של שבת ופורים לו היו מתרחשים כל יום?
•	מדוע, לדעתכם, בחר אחשוורוש לערוך משתה ארוך (חצי שנה!)  ומפואר?
•	מהם החסרונות בממלכת אחשוורוש?
•	סיפור המגילה הוא סיפור נס הצלתו של העם היהודי מהשמדה. מדוע פותחת המגילה בתיאור המשתה? האם קיים קשר בין המשתה למאורעות שקורים אחר-כך?
סיכום ביניים
משתה אחשוורוש הוא משתה המרומם את הרעבתנות והנהנתנות. ייתכן שאחשוורוש נהנה מעושרו וראה במשתה זה הזדמנות להתפאר בו ואולי לשלוט באמצעותו בעם ולמנוע התקוממות.
נדמה שמוקדי החיים בממלכה הם הזלילה, השתייה לשוכרה וההתפארות בעושר. ניהול העניינים באווירה זו לקוי, שכן קל לבעלי אינטרסים לתמרן את המלך ולהעביר חוקים הקוראים להשמדת עם, משום שאיש לא זוכר מה היה אתמול (כך נשכח מעשה ההצלה של מרדכי). ימי המשתה המתמשך דומים זה לזה ומבעד לאדי האלכוהול מיטשטש הזיכרון.
הבנת המציאות בממלכת אחשוורוש מזמנת לנו אפשרות להביט על חיינו היום ולבחון מהם הדברים שגורמים לנו תחושת סיפוק:
למנחה – ניתן לספר את סיפור המדרש בעל פה או לקרוא את הפסוקים - בהתאם ליכולתם של המשתתפים. 
חז"ל הבינו את האבסורד וההגזמה הגסה שבמשתה אחשוורוש, ועמדו על הקשר שבין רעבתנות ונהנתנות לבין עיוורון מוסרי, ופירשו כך את הפסוק: 'כִּי-כֵן יִסַּד הַמֶּלֶךְ עַל כָּל-רַב בֵּיתוֹ לַעֲשׂוֹת כִּרְצוֹן אִישׁ-וָאִישׁ' (אסתר, פרק א, פסוק ח).  
'לעשות כרצון איש ואיש': 
אמר לו [לאחשוורוש] הקב"ה: אני איני יוצא מידי בריותי [=איני יכול לעשות רצון כל איש ואיש] ואתה מבקש לעשות כרצון איש ואיש? בנוהג שבעולם שני בני אדם מבקשים לישא אשה אחת, יכולה היא להינשא לשניהם? אלא או לזה או לזה.
 וכן שתי ספינות שהיו עולות בלימן, אחת מבקשת רוח צפונית ואחת מבקשת רוח דרומית יכולה היא הרוח אחת להנהיג את שתיהן כאחת? אלא או לזו או לזו.
 למחר שני בני אדם באים לפניך בדין [=להישפט]: איש יהודי ואיש צר ואויב. יכול אתה לצאת ידי שניהם? אלא שאתה מרומם לזה וצולב לזה.
(אסתר רבה, פרשה ב, יד)
לדיון:
•	מדוע, לדעתכם, רצה אחשוורוש לעשות 'כרצון איש ואיש'?
•	מדוע זהו רצון בלתי אפשרי, לפי ההסבר של אלוהים?
•	מה הקשר בין הרצון של אחשוורוש לרַצות את כולם לבין המשך ההתרחשויות במגילה, לפי תשובתו של אלוהים? 
•	מה הקשר בין המשתה לבין המשך המגילה, לפי המדרש? 
להרחבה: אפשרות לפעילות – 'אני רוצה גם' – יהודה פוליקר
המשתתפים יתחלקו לקבוצות בנות 4-5 איש. 
כל קבוצה תקבל עיתון מקומי או מוסף מעיתוני השבת, ותתבקש לספור בו את מספר הפרסומות, בתוך 5 דקות.
 לדיון במליאה:
•	כמה פרסומות ספרתם?
•	האם הצלחתם לספור את כל הפרסומות שבעיתון?
•	היכן עוד אנו נתקלים בפרסומות במהלך היום?
•	מה מטרתן של כל הפרסומות הללו?
•	האם אנו זקוקים לכל הדברים שמנסים לשכנע אותנו לרכוש?

לימוד משותף סביב מילות השיר 'אני רוצה גם':
כל קבוצה תקבל דף גדול שמרכזו מילות השיר 'אני רוצה גם'.
המשתתפים יתבקשו להוסיף 'בלוני קומיקס' של דמויות שונות מהמגילה, שלדעתם יכולות היו לומר את המילים הללו (אחשוורוש? המן? שרי הממלכה? נתיני הממלכה? בגתן ותרש? משרתים? וכד').
מומלץ לצייר את הדמויות כיד הדמיון הטובה.

גם אני רוצה לצאת, לשתות, לרקוד, לבגוד, לשדוד 
גם אני רוצה לדפוק שמחת חיים ברמקולים של אוטו עם כבוד. 
גם אני רוצה לחטוף, לאכול, לטרוף, לזלול, להקיא את הכל 
לרמוס את כל מי שעומד בדרכי, לעמוד על שלי בלי ליפול. 
(מתוך: יהודה פוליקר ויעקב גלעד, 'אני רוצה גם')

לסיכום
ממלכתו הנהנתנית והרכושנית של אחשוורוש היא רקע לאירועי המגילה: במקום שמחשיב את 'אכול ושתה כי מחר נמות' כרעיון המרכזי, במקום שבו החיים נתפסים כמסיבה מתמשכת חסרת גבולות והעושר הוא הדבר היחיד שנחשב לראוי, במקום בו אין הערכה לזמן ולשמחה שנובעת מיצירה, זהו גם המקום בו קל להפוך בני אדם לחפצים: אם הם מפריעים לחגיגה, כפי שהפריעו היהודים לחגיגת השלטון של המן (וכפי שהפריעה ושתי למשתה) - ניתן להיפטר מהם ולהרוג אותם!
בחיינו כיום אנו 'מותקפים' על ידי תרבות הצריכה שמוכרת לנו אשליה של חסר מתמיד: 'אם רק תקנו את המוצר שלנו תהיו מאושרים יותר, יפים יותר ובריאים הרבה יותר' – כך מודיעות לנו הפרסומות, לעתים באופן גלוי ולעתים באופן מתוחכם וסמוי. עולם הפרסומות ותרבות הצריכה שממנו הוא נובע, גורמים לנו להרגיש בחסרון תמידי: קריאה בסיפור המגילה מגלה לנו שהדברים אינם כה פשוטים: מי שחי חיי תענוגות יכול להיות חסר דעה, ומי שמשיג 'הכל' כמו המן, יכול להיות מפוחד מאיש קטן – כפי שראינו בשיעור הקודם (גם אסתר, המלכה העשירה, לא הופכת למאושרת כשהיא צריכה להציל את היהודים – לא הכסף הוא שעוזר לה, אלא האומץ האישי והבחירה שלה לפעול). 
המגילה מציעה לנו לבחור בחיים אחרים, בחירה מתמדת בכל פעם שאנו נתקלים בפרסומת ורוצים לקנות - האם אנו בוחרים לשלוט בחיינו, כפי שבחרו אסתר ומרדכי, או שאנו בוחרים להיות מובלים על ידי אחרים (פחד ממה יגידו, התמכרות לאשליית הפרסומת)? האם אנו מוצאים משמעות בחיים רק ברגעי שיא ומסיבות, או ברגעים הקטנים של שאר ימות השנה? 

להרחבה נוספת: אסתר לחמן תיארה זאת כך:
המספרים מספרים לנו ש 20%  מבני האדם משתמשים כיום ב-80% ממשאבי כדור הארץ. מה שזה אומר זה שאם החלום האמריקאי ימשיך להתממש- נצטרך כ-4 או-5 כדורי-ארץ שיספיקו לכל תושבי הכדור הנוכחי. או- שנתכלה מהר מן הצפוי... .
תרבות הצריכה דואגת לשמר בתוכנו תחושת חסרון תמידית-חיסרון שלילי ונצחי, שלעולם לא יבוא על סיפוקו! ובמקביל מפרסמת ללא הרף עוד ועוד מוצרים,  בגדים, מותגים ומכשירים שיעשו אותנו מאושרים, שייכים, עשירים ויפים יותר...
התנועה ההפוכה היא בחירה בחיים- בחירה בפשטות מרצון, נסו ללכת עם האמירה של האנשים המפיצים את הרעיון של פשטות מרצון- "קנה פחות- חיה יותר".  האמירה הזו משחררת אותנו מההתמכרות לספק צורך רגשי במוצר חומרי. התבוננו בפרסומות האחרונות- כולם מנסים למכור לנו רגשות במקום מוצרים- (עם הפלאפון הזה- יהיו לך חברים, עם החיתולים האלה- את אמא טובה, ורק עם המכונית הזו- אתה באמת גבר...).
(אסתר לחמן, תרבות את-צריכה מתוך אתר טבע עברי)