דף למנחה
[ראו דף כללי לגבי דרך הלימוד הבית מדרשית]
הלימוד עוסק בשבת, כפי שהיא משתקפת בעשרת הדיברות ובמיוחד בנוסח של ספר דברים. נעמוד על זיקתה של השבת ליציאת מצרים ולשחרור מבית עבדים ונראה כיצד מתבטא המוטיב המרכזי ביציאת מצרים - המעבר מעבדות לחירות - בציוויי השבת. האם יכול האדם החופשי, החילוני, לקשור עצמו למשמעויות אלה? 

בתחילת המפגש נתאסף במליאה ללימוד פותח:
נפתח בשאלות:  
•	מהי חירות? חירות מול מסגרתיות (מערכת מחויבויות),  
•	מה מגדיר את חירותו של האדם? 
נקרא את  שירו של  דן פגיס: 'מכונת החירות'. 
הסבר לשירו של דן פגיס: שועל השלג הסיבירי, חיית הערבות האין-סופיות של סיביר המושלגת, מייצג את החופש האולטימטיבי. השועל נכלא בגן חיות ומוצג לעיני המתבונן, אך השועל גם מתבונן בעצמו ובמצבו. 
כשהשועל זקוק למרחבי החופש שלו הוא נכנס ל'מכונת החירות', שמאפשרת לו לרוץ אל סוף הצפון, ובכך לחוש חופשי. למעשה, הוא מסתובב סביב עצמו בכלאו הסגור. השועל הוא מטאפורה למציאות האנושית שלנו, בחתירתנו הסיזיפית אל החופש. נשאל בדיון: מהו הדימוי שמייצג השועל בעבורנו? 

לאחר הפתיח נתחלק לקבוצות קטנות ללימוד בחברותא, על פי דף המקורות ובעזרת השאלות המנחות. להלן דברי הסבר והרחבה לחלק מהמקורות בדף:
עשרת הדיברות (מקור 1,2): עשרת הדיברות מופיעים בתורה בשני נוסחים, האחד בספר שמות, פרק כ פסוקים ז-י [בתיאור מעמד הר סיני], והאחר (שעל פי ביקורת המקרא נערך ראשון - מקור דטרונומיסטי), בספר דברים, פרק ה  פסוקים יא-יד [בנאומו האחרון של משה טרם הכניסה לארץ], בכל נוסח מובא טעם אחר למצוות השבת: בספר שמות הטעם הוא זכר למעשה בראשית ולמנוחת הבורא, ובספר דברים - זכר ליציאת מצרים.

רמב"ן (מקור 5): הרמב"ן מביא תחילה את דברי הרמב"ם שעליהם הוא חולק. לפי הרמב"ם, לשבת יש שני טעמים, במעשה הבריאה שבו שבת ה' מכל מלאכתו וקידש את היום; וביציאת מצרים כאשר הוא הוציא את בני ישראל מעבדות לחירות, והפך אותם מעבדים לאדם, לעבדים לאלוהים. מכיוון שבמצרים לא יכלו בני ישראל לשבות בשבת כדרך כל העבדים, כשיצאו מעבדות לחירות, שבתו ביום שאותו קידש אלוהים.  
הרמב"ן מסכים עם הרמב"ם בסיבה הראשונה, אך חולק עליו בסיבה השנייה. לדעתו, השביתה מכל מלאכה בבריאת העולם אינה קשורה ליציאת מצרים עצמה, והיא כביכול כשאר המצוות. 
אולם מעשה גאולת מצרים כמוהו כמעשה הבריאה מחדש, והוא מורה מחדש על האל הקדמון, החפץ והיכול. על כן מה שראו עינינו במעשה גאולת מצרים ישמש לראיה ולזכר, 'הנה השבת זכר ליציאת מצרים ויציאת מצרים זכר לשבת, כי יזכרו בו ויאמרו ה' הוא מחדש בכל אותות ומופתים ועושה בכל כרצונו, כי הוא אשר ברא הכל במעשה בראשית, וזה טעם על כן צווך ה' אלהיך לעשות את יום השבת'. לכן, לדעת הרמב"ן [בניגוד לרמב"ם], אין לשבת שני טעמים נפרדים (מעשה הבריאה ויציאת מצרים), אלא מדובר בטעם אחד המתייחס לשני האירועים: כוחו, יכולתו וחפצו של אלוהים שנתגלו בבריאה, שבו ונתגלו מחדש במלוא עוזם ביציאת מצרים. בשני המקרים מדובר בסיבה אחת שבגינה יש לשמור שבת – להכיר בכוחו של אלוהים. 

באסיף נחזור למליאה ונקרא יחד את דברי רש"י ורבי יהודה הלוי. 
נדון בנושאים הבאים: 
•	מיהו האדם החופשי? 
•	האם ישנו קשר בין השבת והחירות? במה הוא מתבטא? 
•	האם גם בשבת ההלכתית יש אופציה לחירות, למרות האיסורים הרבים?

ניתן לשוחח על המתח שבין חירות לבין שעבוד למסגרת, כל מסגרת. האם הבחירה במסגרת מחייבת היא למעשה בחירה בחירות מסוג אחר – חירות שמגדירה את גבולותיה וסייגיה? האם האדם החופשי באמת בוחר גם את גבולותיו כלפי זולתו או אלוהיו? 
•	האם בשבת של כל אחד מאתנו מתגלמת תחושת חירות?
•	האם ההליכה המודרנית הבלתי מתפשרת אחרי "עצמיותנו" איננה סוג של שעבוד? ואם כן, במה?