כרטיס ביקור:
כותרת: "חביב אדם שנברא בצלם"
תקציר: הלימוד יעסוק בשבת, בזיקתה לבריאת האדם בצלם ולמשמעויות השונות הנוגעות לשוויון ערך האדם בתרבות היהודית בכלל ובהגות חז"ל בפרט. כמו כן נעסוק בהשתקפות השבת בהגות היוונית -רומית.
מחברים: מעגל
מילות מפתח \תגיות: שבת, צלם האדם, תרבות יוונית – רומית, 
נושא + תת נושא: מחזור השנה - שבת
אופי הדף: דף מס. 8 מתוך הסדרה שבת [1-11]
משך ההעברה: כ 3 שעות
דורש רקע בלימוד: 1\2\3\4\5
קהלי יעד: מבוגרים \ ילדים \ נוער \ בני הגיל השלישי \ מורים \ בעלי צרכים מיוחדים \ הורים ילדים \ תנועות הנוער \ צבא \ כולם.

דף למנחה
[ראו דף כללי לגבי דרך הלימוד הבית מדרשית]
בלימוד שלפנינו נדון בזיקתה של השבת לבריאת האדם בצלם ולמשמעויות השונות הנוגעות לשוויון ערך האדם בתרבות היהודית ובהגות חז"ל בפרט. נבקש להשוות את מושג השבת בהגות היוונית-רומית להשקפת העולם היהודית.
במפגש הפותח במליאה, נחזור ונקרא את הסיפור על בריאת האדם בספר בראשית ונציג את השאלה: מה משמעותו ותפקידו של יום השבת במחזור הבריאה? 
לאחר מכן תבוא חטיבת הלימוד בקבוצות חברותא: נתפזר ללימוד בקבוצות קטנות. הלימוד דן בזיקה שבין בריאת האדם בצלם אלוהים לשוויון ערך הברואים בפני אלוהים ביום השבת. . נדון במקורות מקראיים ומספרות חז"ל וניפגש עם כתביהם של טקיטוס ויובינאליס, כותבים רומיים, המתיחסים ליהודים ולשבת. באסיף הסיום נדון בתובנות העולות מן המקור במשנה חגיגה א, ח. המקור בחגיגה מלמדנו עד כמה הורחבו דיני שבת מאז מתן תורה ועד כמה מזערי הקשר הממשי שלהם עם דיני שבת כפי שניתנו בסיני.
הרחבה למנחה: 
מקור מס'  2 - "זה ספר תולדות האדם": הכותב מפרש שהמאמר "ואהבת לרעך כמוך"  הוא הרעיון המכונן העומד בבסיס היחס בין האל הבורא לבין,האנושות כולה. כלומר, אם רבי עקיבא מחיל את האמירה על הרע על בני בריתך בלבד, הרי שבן עזאי חולק עליו ומרחיב את תחולת האמירה למשפחת האדם כולה: הרֵע הוא אדם באשר הוא אדם, משום בריאתו בצלם.
מקור מס' 3 - במקור מזהירים הדיינים את העדים בדיני נפשות, שבעדותם גלומה אחריות גדולה לחיי אדם. בין השיטין עולה המושג של בריאת האדם בצלם, ומתרחבת הנגזרת של שוויון ערך האדם בפני אלוהים ובפני זולתו.
לאסיף סיום: משנה חגיגה: המשנה עוסקת בדיון מתודולוגי הנוגע לזיקה שבין התורה הכתובה ויחס התורה שבעל פה אליה באמצעות מדרש הלכה. 
המשנה קובעת שלהלכות היתר נדרים שבמשנה אין כל סימוכין בתורה, כלומר כל ההלכות הללו מקורם בתורת חכמים.
לעומת זאת הלכות שבת, חגיגות ומעילות (הנהנה מקורבן ומנחה שלא כראוי, עפ"י ספר ויקרא יד, טו) הן הלכות מרובות המסתמכות על בסיס מקראי מצומצם והם מדומיםכהררים התלויים בשערת הראש. הלכות חכמים הרחיבו את הלכות השבת המקראיות לאין שִיעור, הלכות הדיינים, עבודת המקדש, הטהרות, הטומאות והעריות נסמכות ברובן על המקרא והן גופי תורה. 
המקור בא ללמדנו כיצד מתפתחים דיני השבת ומנהגיה על מנת לענות לצרכיו הדתיים והתרבותיים של העם שנים רבות לאחר מתן תורה. 
יש במקור כדי לסכם את נקודות המבט השונות על מנהגי השבת.

דף המקורות  [שבת 6]
חביב אדם שנברא בצלם

אסיף פתיחה
בראשית א, כו – ב, ג
כו וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ וְיִרְדּוּ בִדְגַת הַיָּם וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם וּבַבְּהֵמָה וּבְכָל-הָאָרֶץ וּבְכָל-הָרֶמֶשׂ הָרֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ.  כז וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם בְּצַלְמוֹ בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ  זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם.  כח וַיְבָרֶךְ אֹתָם אֱלֹהִים וַיֹּאמֶר לָהֶם אֱלֹהִים פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת-הָאָרֶץ וְכִבְשֻׁהָ וּרְדוּ בִּדְגַת הַיָּם וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם וּבְכָל-חַיָּה הָרֹמֶשֶׂת עַל-הָאָרֶץ.  כט וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים הִנֵּה נָתַתִּי לָכֶם אֶת-כָּל-עֵשֶׂב זֹרֵעַ זֶרַע אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי כָל-הָאָרֶץ וְאֶת-כָּל-הָעֵץ אֲשֶׁר-בּוֹ פְרִי-עֵץ זֹרֵעַ זָרַע  לָכֶם יִהְיֶה לְאָכְלָה.  ל וּלְכָל-חַיַּת הָאָרֶץ וּלְכָל-עוֹף הַשָּׁמַיִם וּלְכֹל רוֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר-בּוֹ נֶפֶשׁ חַיָּה אֶת-כָּל-יֶרֶק עֵשֶׂב לְאָכְלָה וַיְהִי-כֵן.  לא וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת-כָּל-אֲשֶׁר עָשָׂה וְהִנֵּה-טוֹב מְאֹד וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר יוֹם הַשִּׁשִּׁי. 
א וַיְכֻלּוּ הַשָּׁמַיִם וְהָאָרֶץ וְכָל-צְבָאָם.  ב וַיְכַל אֱלֹהִים בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה וַיִּשְׁבֹּת בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מִכָּל-מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה.  ג וַיְבָרֶךְ אֱלֹהִים אֶת-יוֹם הַשְּׁבִיעִי וַיְקַדֵּשׁ אֹתוֹ  כִּי בוֹ שָׁבַת מִכָּל-מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר-בָּרָא אֱלֹהִים לַעֲשׂוֹת.
שאלה
•	מה משמעותו ותפקידו של יום השבת במחזור הבריאה?

לימוד בחברותות
1. משנה, מסכת אבות
רבי עקיבא אומר: ... הוא היה אומר, חביב אדם שנברא בצלם; חיבה יתרה נודעת לו שנברא בצלם, שנאמר "כי בצלם אלוהים, עשה את האדם" (בראשית ט,ו). 
                                                            משנה, מסכת אבות, פרק ג משנה יד

 2. ספרא, קדושים, ד' פ"ט ע"ב
"ואהבת לרעך כמוך" (ויקרא יט, יז), ר' עקיבא אומר: זה כלל גדול בתורה. בן עזאי אומר: "זה ספר תולדות האדם" (בראשית ה, א) זה כלל גדול מזה.

מושגים: שמעון בן עזאי היה מן התנאים בדור שלישי בתחילת המאה השניה לספירה. 
רבו היה כנראה ר' יהושע בן חנניה שבשמו הוא מוסר כמה הלכות, ולפעמים החזיק בהן אפילו נגד דעתו של ר' עקיבא (משנה יומא ב,ג ועוד). נחשב כתלמיד חבר לרבי עקיבא (ב"ב קנח, ב ועוד). [מתוך אתר דעת]

שאלות:
•	מהי לדעתכם השקפתו של רבי עקיבא ובמה היא שונה מהשקפת עולמו של בן עזאי? 
•	מהי לדעתכם המשמעות האמיתית של המונח : "זה ספר תולדות האדם"? 

3. משנה, סדר נזיקין, מסכת סנהדרין
כיצד מְאַיְּמִין (את העדים) על עדי נפשות?:  היו מכניסין אותן, ומאימין עליהן, שמא תאמרו מאומד, ומשמועה, עד מפי עד, ומפי אדם נאמן שמענו; או: שמא אי אתם יודעין שסופנו לבדוק אתכם בדרישה ובחקירה.  הוו יודעין, שלא כדיני ממונות דיני נפשות; דיני ממונות - אדם נותן ממון ומתכפר לו; דיני נפשות - דמו ודם זַרְעִיּיו�תָיו תלוין בו עד סוף העולם. שכן מצינו בקין, שהרג את אחיו, שנאמר "דמי אחיך, צועקים" (בראשית ד,י); אינו אומר "דם אחיך" אלא "דמי אחיך" - דמו ודם זרעייותיו.  דבר אחר: "דמי אחיך", שהיה דמו מושלך על העצים ועל האבנים.  לפיכך נברא אדם יחידי, ללמדך, שכל המאבד נפש אחת (מישראל) מעלה עליו הכתוב, כאילו איבד עולם מלא; וכל המקיים נפש אחת (מישראל), מעלה עליו הכתוב, כאילו קיים עולם מלא.  ומפני שלום הבריות, שלא יאמר אדם לחברו: אבא גדול מאביך:  ושלא יהו המינין אומרים: הרבה רשויות  בשמיים.  ולהגיד גדולתו של הקדוש ברוך הוא; שאדם טובע כמה מטבעות בחותם אחד, וכולן דומין זה לזה, ומלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא טבע כל האדם בחותמו של אדם הראשון, ואין אחד מהם דומה לחברו.  לפיכך כל אחד ואחד חיב לומר: בשבילי נברא העולם.  ושמא תאמרו: מה לנו ולצרה הזאת? והלוא כבר נאמר: "והוא עד, או ראה או ידע; אם לא יגיד, ונשא עוונו" (ויקרא ה,א).  או שמא תאמרו מה לנו לחוב בדמיו של זה, והלוא כבר נאמר "ובאבוד רשעים, רינה" (משלי יא,י).
                                                             משנה, סדר נזיקין, מסכת סנהדרין, פרק ד משנה ה

שאלות:
•	מהי האחריות המונחת על כתפי העדים בדיני נפשות? על מה מזהירים אותם הדיינים? 
•	מהו יחודו של האדם בפני האל בבריאה וביקום? מה נגזר מן המושג במשנה: "שלום הבריות"?

4. שמות כ
ז זָכוֹר אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ.  ח שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲבֹד וְעָשִׂיתָ כָּל-מְלַאכְתֶּךָ.  ט וְיוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבָּת לַה' אֱלֹהֶיךָ  לֹא-תַעֲשֶׂה כָל-מְלָאכָה אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ עַבְדְּךָ וַאֲמָתְךָ וּבְהֶמְתֶּךָ וְגֵרְךָ אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ.  י כִּי שֵׁשֶׁת-יָמִים עָשָׂה ה' אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ אֶת-הַיָּם וְאֶת-כָּל-אֲשֶׁר-בָּם וַיָּנַח בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עַל-כֵּן בֵּרַךְ ה' אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת וַיְקַדְּשֵׁהוּ. 

5. שמות כ"ג 
יב שֵׁשֶׁת יָמִים תַּעֲשֶׂה מַעֲשֶׂיךָ וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי תִּשְׁבֹּת לְמַעַן יָנוּחַ שׁוֹרְךָ וַחֲמֹרֶךָ וְיִנָּפֵשׁ בֶּן-אֲמָתְךָ וְהַגֵּר. 

שאלה
•	מדוע חובה על האדם ועל כל הנבראים לשבות בשבת ומה נגזר מהכתוב ליחסים בין הברואים לבין האל?  

6. שמות ל"א 
יב וַיֹּאמֶר ה' אֶל-מֹשֶׁה לֵּאמֹר.  יג וְאַתָּה דַּבֵּר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לֵאמֹר אַךְ אֶת-שַׁבְּתֹתַי תִּשְׁמֹרוּ  כִּי אוֹת הִוא בֵּינִי וּבֵינֵיכֶם לְדֹרֹתֵיכֶם לָדַעַת כִּי אֲנִי ה' מְקַדִּשְׁכֶם.  יד וּשְׁמַרְתֶּם אֶת-הַשַּׁבָּת כִּי קֹדֶשׁ הִוא לָכֶם מְחַלְלֶיהָ מוֹת יוּמָת כִּי כָּל-הָעֹשֶׂה בָהּ מְלָאכָה וְנִכְרְתָה הַנֶּפֶשׁ הַהִוא מִקֶּרֶב עַמֶּיהָ.  טו שֵׁשֶׁת יָמִים יֵעָשֶׂה מְלָאכָה וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן קֹדֶשׁ לַה' כָּל-הָעֹשֶׂה מְלָאכָה בְּיוֹם הַשַּׁבָּת מוֹת יוּמָת.  טז וְשָׁמְרוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-הַשַּׁבָּת לַעֲשׂוֹת אֶת-הַשַּׁבָּת לְדֹרֹתָם בְּרִית עוֹלָם.  יז בֵּינִי וּבֵין בְּנֵי יִשְׂרָאֵל אוֹת הִוא לְעֹלָם  כִּי-שֵׁשֶׁת יָמִים עָשָׂה ה' אֶת-הַשָּׁמַיִם וְאֶת-הָאָרֶץ וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי שָׁבַת וַיִּנָּפַשׁ. 

שאלה:
•	מה יחודה של השבת בחיי בני ישראל לפי הפסוקים שלעיל?  

7. ומה אומרים הרומאים?
א. מתוך: טאקיטוס, קדמוניות היהודים ומידותיהם, 

מוסכם בין רוב הסופרים, שפשט במצרים דבר, המשחית את תואר האדם והמלך בוקכוריס שאל מרפא מאת האל אָמון ונצטווה לטהר את ממלכתו ולהדיח לארץ אחרת את מין האנשים האלה, כיוון ששנואים הם על האלים. 
   על כן נתפסו  והוקהלו ההמונים ונוטשו במדבר שממה, ולאחר שלא נותר בהם רוח מבכי, אימץ אחד הגולים ושמו משה את רוחם ואמר שלא יצפו לישועה לא מידי האלים ולא מיד בני אדם, שהרי נעזבו משניהם, אלא יאמינו בו, כאילו הוא מורה דרך שנשלח מן השמים, שבעזרתו הצליחו להתגבר על ראשית תלאותיהם. כולם מסכימים לאמרותיו ובלי דעת מאומה החלו לנסוע להם את מסעם בלא מטרה. ולא היה דבר המענה את נפשם כמו הצמא למים, וכבר השתטחו על-פני כל הערבה וכיליון נגד עיניהם והנה עדר חמורי-בר עבר ממקום המרעה לסלע, שחורשה מצלה עליו. משה הלך בעקבותיהם, ראה אדמת עשב, בדק את מוצאה וגילה עורקי מים רבים. הדבר הזה הביא להם רווחה, ולאחר שהלכו דרך של שישה ימים רצופים הדפו מלפניהם בשביעי את אנשי הארץ הנושבת, תפסו את אדמתם וקידשו בה את עיר בירתם ואת המקדש.
   כדי לחזק את שלטונו על העם גם לעתיד, הנהיג משה מנהגים חדשים, שהם היפוכם של כל יתר בני אדם. חולי-חולין להם מה שהוא לנו קודשי-קודשים, ולהיפך: הטמא בעינינו מותר להם. את צלם החיה, שנהיתה להם למורה-דרך ושמה קץ לנדודיהם ולצימאונם, העמידו כמתנת-קודש בהיכל, ואילו את האִַיִל שחטו כחרפת אָמון. ואף את השור הם זובחים, כיוון שהמצרים עובדים את האַפִּיס. נזהרים הם מאכילת בשר החזיר כזכר למכה, שנטמאו המרובים, ולראיה שחטפו את תבואת השדה היה מאז לחם היהודים בלי שׂאור. 
   יש אומרים שהחליטו לבלות כל יום שביעי במנוחה, כיוון שהיום הזה הביא קץ ליגיעותיהם; אחר-כך נפתה ליבם על-ידי הבטלה והם הועידו לעצלות גם את השנה השביעית. אחרים אומרים, שמנהג זה הונהג על מנת לעבוד את סאטוּרנוּס או מפני שעיקרי דתם נמסרו להם על ידי תושבי אּידָה, שגורשו עם סאטוּרנוּס ונעשו לאבות העם,  או מכיוון שמבין שבעת המזלות המנהלים את חיי האדם מסתובב מזל הסאטוּרנוּס בעיגול הגדול ביותר והוא בעל השפעה יתרה וכוכבי השמים מסיימים רובם את הליכותיהם במספר שבע.                
מתוך הספר: יוחנן לוי, עולמות נפגשים, ירושלים 1969, עמ' 120-122

מושגים: 
פובליוס או גאיוס קורנליוס טקיטוס (56-117): אורטור, משפטן וסנטור רומאי. נחשב לאחד מההיסטוריונים הגדולים של העת העתיקה. חיבוריו המרכזי – ה"אנלים" ו"ההיסטוריות" עוסקים בהיסטוריה של המאה הראשונה של האימפריה הרומית, מעלייתו של הקיסר טיבריוס ועד למותו של דומיטיאנוס.
 [מוויקיפדיה] 

גורשו מאידה -  בספרות האתנוגרפיה העתיקה היתה חשיבות למסורות השונות הנוגעות למוצא העם, שממנו למדו על תכונותיו העכשוויות. אבות היהודים גורשו מן ההר אידה שבאי כרתים למקומות שונים במסורות שונות אותן מביא טקיטוס.  

שאלות:
•	כיצד נתפסת השבת בהשקפת עולמו של טקיטוס ביחס לתכונות הייסוד התרבותיות של היהודים? 
•	כיצד נתפסת התרבות היהודית על ידי טאקיטוס?
•	כיצד מגדיר טאקיטוס את יום השבת ומה יחסו אליו? מה ניתן לדעתכם ללמוד מכאן על התרבות הרומית ויחסה לאדם באשר הוא? 

ב. יובינליס, סטירות

מתוך: 
סטירה י"ד, דוגמה רעה של הורים מושחתים היא שמתווה את הדרך לחמדנות, לצייקנות ולתאוות הבצע של ילדיהם

אמונות תפלות כמו של היהודים 
יש שנולדו להורה, שירא שבת, והללו
מתפללים לעבים ולאלהות השמים;
בשר החזיר, שממנו האב התנזר, לא נבדל כלל,
כך הם סבורים, מבשרו של אדם; במועד גם יסירו
את ערלתם; לבוז לחוקיה של רומא הסכינו
ומשפטם העברי ייראו, ישמרו וישננו –
כל שצום משה במגילת ספרו הנסתרת;
לא להראות את הדרך אלא לשלומי אותו קדש,
לא להוליך בלתי נימולים לבאר שבקשוה.
הן האשם הוא האב, שהפך עצל בהגיע
כל יום שביעי, ורחק משגרת החיים אשר חי בה.
         יובינליס, סטירות, תרגום: רחל בירנבויים, ירושלים 2003. עמ' 297-298, שורות 96-106. 

מושגים: יובנאליס: סטיריקון, פעל בעיקר בשנים 110-130 לספירה בימי הקיסרים הרומיים טראיאנוס ואדריאנוס.

שאלה: 
•	מה מוסיף יובינליס בסטירה החריפה שלו ביחס ליהודים ולמנהגיהם? 
•	במה מסכנים מנהגי היהודים את החברה והתרבות הרומאים?

אסיף סיום
משנה, סדר מועד, מסכת חגיגה, פרק א, משנה ח
היתר נדרים פורחין באוויר, ואין להן על מה שיסמוכו; הלכות שבת חגיגות ומעילות כהררים תלויים בשערה, מקרא מועט והלכות מרובות; הדינין והעבודות, הטהרות והטומאות והעריות יש להן על מה שיסמוכו.  והן הן גופי תורה. 

שאלה: 
•	מהי המשמעות המילולית של הביטוי: "הלכות שבת...כהררים תלויים בשערה"? מהי המשמעות הרעיונית והמעשית של אמירה זו? 
•	האם יש משמעות לדברים גם בימינו?