דף למנחה
[ראו דף כללי לגבי דרך הלימוד הבית מדרשית]
השיעור עוסק בהתפתחותן של הלכות שבת שמקורן בתורה שבעל פה (מדרש הלכה) ולא בתורה שבכתב. הלכות אלה קרויות 'הלכות שבות', תחילת גיבושן בתקופת גלות בבל עד ימי שיבת ציון. 
הלימוד בהלכות שבות מתפתח לדיון בהבדלים העקרוניים שבין אסכולת בית הלל הפרגמטית והמפוכחת, לבין אסכולת בית שמאי האידאליסטית. 
הלכות שבות - פעולות שחכמים אסרו או התירו לעשות בשבת, כאמצעי שלא להגיע לכלל מלאכה בשבת. לדוגמה: איסור טלטול מוקצה בשבת הוא איסור "שבות" - אסור לטלטל בשבת כלי עבודה, כדי למנוע מאדם לעשות מלאכה בשגגה. היתר –הלכות עירוב המאפשרות לטלטל כלים או חפצים בשבת ללא חילול שבת.

לימוד פותח: 
במליאה הפותחת נבהיר את המושג 'דיני שבות' ונתאר את התפתחותם על פי הירושלמי. 
בתלמוד הירושלמי מופיע הסבר טכני - היסטורי של האמוראים כיצד התגבשו והשתלשלו איסורי חכמים על טלטול כלים בשבת בטרם תיקנו עירובים. בשלב הראשון, שהיה לדעתם בתקופת עזרא ונחמיה, אסרו חכמים טלטול מוחלט של כלים, מחשש חילול שבת. [המטרה הייתה להטמיע בציבור את ההבדל שבין ימות השבוע לשבת, וכדי למנוע מאנשים לעבור בשוגג על איסור התורה ('כל מלאכת עבודה לא תעשו'), הם אסרו לטלטל אף את הכלים.]  לאחר מכן, כאשר הציבור הפנים את גדרי השבת החדשים, התירו בהדרגה לטלטל את כל הכלים, למעט מסור גדול ויתד של מחרשה.
הרמב"ן בפירושו על ויקרא כג, כד, מסביר את המשמעות התרבותית של הרחבת הלכות שבת, שנועדה בעיקר לפנות את ההוויה מעסקי החולין, ולעצב את תודעת האדם כך שיחוש את קדושת השבת.
לאחר מכן נתחלק לקבוצות ללימוד בחברותות. נתייחס למקורות שבדף הלימוד. 
המחלוקות בין הלל הזקן לשמאי הזקן ובין בית הלל לבית שמאי נסובות על מקומה של השבת וקדושתה בתודעת האדם וכתוצאה מכך עד כמה מוסיפים מן הקודש אל (על) החול ועד כמה מצמצמים את נוחיות האדם במלאכות שצריכות להסתיים טרם השבת, או שראוי להן שכלל לא יתבצעו בשבת עצמה אם על ידי גוי (שמותר לו לבצע מלאכה בשבת) ואם על ידי מלאכה שנעשית מאליה כגון צבעים שמניחים אותם לצבוע מאליהם על אש במשך השבת כדעת בית הלל, בעוד שבית שמאי אוסרים. כללו של דבר בית שמאי האידיאליסטים מרחיבים את תחום הקודש אך מקשים על נוחיות האדם ומכאן דילמות היסוד בחיים, שעולות תמיד ומציגות תמיד את המתח הטבעי בין הקטבים שאינם תמיד מאוזנים. חברה טובה צריכה לקיים את המתח המתמיד הזה בין אידיאליזם, לפרקטיקת חיים מקילה, ובין קודש לחול.
באסיף סיום  נשוב למליאה, נדון במקור הנוגע למחלוקת רבי אליעזר (התלמיד המובהק של בית שמאי) וחכמים, בנוגע לטלטול כלים בחצר שנפרצה לרשות הרבים, אנו מעלים נושא אחר, גם בו קיים המתח בין בית שמאי לחכמים. 
הרחבה: משנה עירובין, ט ב  בהלכה העוסקת בדיני שבת, בא לידי ביטוי לשיטתו של רבי אליעזר, העיקרון: אינטרס הכלל (רשות הרבים) וקניין הכלל גוברים על האינטרס הפרטי וקניין הפרט. ועל כן חצר שנפרצה לרשות הרבים הפכה לרשות הרבים. ולשיטת חכמים הפוך, כלומר לפנינו התנגשות בין טובת היחיד לבין טובת הכלל כשלרבי אליעזר ולחכמים עמדות מנוגדות., כשכל עמדה חושפת תפישת עולם.