מוציא ישן מפני חדש

דף למנחה

ט"ו בשבט הוא חג של התחדשות הטבע, אבל בעיקר של התחדשות האדם. במעגל השנה ממוקם ט"ו בשבט לאחר חודשי החורף, שבהם יש התכנסות פנימה של האדם ושל הטבע, ובתחילתה של עשייה חדשה ושינוי, שכן בט"ו בשבט מתחיל השרף לעלות באילנות. ואולם, מטבע הדברים, שהתחדשות כרוכה בנכונות לוותר על הישן, ולכן מתאפיינת עונה זו בעבודות חקלאיות של גיזום, שנועדו לפנות מקום לצמיחה חדשה. בדף זה נפנה את תשומת הלב למקבילות האנושיות של תהליכי הטבע, היינו לצורך של האדם לפנות מן הישן כדי לאפשר התחדשות.   

המקור הראשון "ואכלתם ישן נושן, וישן מפני חדש תוציאו", (מתוך ספר ויקרא, פרק כ"ו), מציג את ההקשר הרחב של הפסוק שעליו נשען הלימוד כולו. פסוקים אלה לקוחים מתוך פרשת 'בחוקותיי', המתארת את הברכות הצפויות לעם ישראל אם ישמור על הברית עם האל (ובהמשך מתוארות גם הקללות הצפויות לו אם יפר אותה). הברכות הן חקלאיות בהתאם לתקופה שהתאפיינה בתלות רבה של האדם במחזור הטבע, וכך היא גם הברכה המאפשרת 'להוציא ישן מפני חדש', לפי פירוש רש"י: 'וישן מפני חדש תוציאו - שיהיו הגרנות מלאות חדש והאוצרות מלאות ישן וצריכים אתם לפנות האוצרות למקום אחר לתת החדש לתוכן'.
 
המקור השני, שירו של ערן צור 'עץ', מתאר באופן מוחשי את התחדשות העץ ביער, תוך התייחסות מפורשת לפסוק לעיל. תמונת ההתחדשות שמציג ערן צור היא דרמטית מאוד, שכן דווקא מות העץ מוביל להתחדשותו, מהפרי שנושר ממנו בוקע שתיל צעיר שתופס את מקומו. אפשר להבין את השיר בהקשר של התמונה משמאל המתארת שני דורות של נוטעי עצים – צעיר וזקן; אך אפשר להבינו גם כתיאור של שינויים דרמטיים מאוד בחיים, שבהם צריך האדם לוותר לחלוטין על משהו בחייו הקודמים כדי להתחיל מחדש חיים רעננים.  

המקור השלישי, 'תקומתו של העץ', של רבי שמשון בן-רפאל הירש, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה במאה ה-19, מציג תפיסת שינוי מתונה יותר, שבמרכזה ההישענות על העבר ועל השורשים. לטענתו, משענת השורשים היא היא עיקר העץ, שכן בזכותה יכול העץ לעמוד בכל סערה. אדם הנשען על שורשי העבר יכול להתמודד עם מאבקי החיים, ואף לצאת מהם מחוזק. אפשר להרחיב נקודה זו ולשוחח עם המשתתפים על מקומם של השורשים בחייהם ותפקידם במאבקים והתמודדויות. 

אפשרות להרחבה: אפשר להרחיב את הדיון בנושא זה להקשר החברתי, היינו שורשים והתחדשות של העם והחברה.