חינוך לכל

פתיחה: חוק זכויות התלמיד
בשנת תשס"א (סוף שנת 2000) נחקק בכנסת חוק זכויות התלמיד. לראשונה מופיעה הזכות לחינוך כאחת מזכויות היסוד של כבוד האדם וחירותו. חוק זה שונה באופן מהותי משאר החוקים בתחום החינוך: לראשונה מוגדר החינוך כזכות יסוד של כל ילד, בעוד שהניסוחים הקודמים, ב"חוק חינוך ממלכתי" וב"חוק חינוך חינם", עסקו במחויבותה של המדינה לחינוך. נקרא בקבוצה שני סעיפים מהחוק, סעיף 3 וסעיף 5. 
שאלות והנחיות לקבוצה
•	החוק אוסר במפורש אפליה במוסדות החינוך, אך לא פעם אנו עדים לאפליה על רקע עדתי, חברתי וכללי. האם יש מישהו מחברי הקבוצה שרוצה לספר על אפליה או תחושת אפליה שחווה במוסד חינוכי? 
לימוד בחברותא: "העמידו תלמידים הרבה"
נלמד את המחלוקת בין בית שמאי לבין בית הלל מאבות דרבי נתן, לגבי השאלה מי רשאי להיכנס בשערי בית המדרש, העומדת מול האמירה: "והעמידו תלמידים הרבה", המופיעה במשנה הראשונה במסכת אבות. 
ארבעת הנתונים לכניסת תלמידים לבית המדרש על פי בית שמאי יכולים להתפרש בימינו כך: חכם - יכולת אינטלקטואלית וידע מוקדם; עניו - בעל ערכים ומידות; בן אבות - ממעמד חברתי גבוה; עשיר - ממעמד כלכלי גבוה. אפשר ליצור הבחנה בין התנאים שמציבים בית שמאי: חכם, בן אבות ועשיר הם תנאים שהאדם נולד אליהם, ואילו עניו הוא תנאי שהאדם חייב לרכוש לעצמו.    
בית שמאי מאמינים שנתוני פתיחה גבוהים ומבחני מיון מנבאים הצלחה בחינוך ובפיתוח המנהיגות. פיתוח מנהיגות בדרך זו משמר את הריבוד החברתי [ריבוד חברתי =קיבוע אי השוויון בין בני אדם במסגרת קבוצות חברתיות הניתנות לתצפית ולזיהוי. הקבוצות החברתיות המדורגות בהירארכיה של אי-השוויון נקראות "רבדים" או שכבות חברתיות, והריבוד הוא התהליך החברתי הקובע להן את מעמדן כעליונות או נמוכות]. הוא מצמצם את האפשרות של אנשים משכבות חלשות להגיע למנהיגות, גם כאשר יש להם היכולת לכך. ב"מדיניות" חינוכית זו יש פגיעה בעקרונות של צדק ושוויון.   
בית הלל מתנגדים למיון שעושים בית שמאי בכניסה לבית המדרש. לפי גישתם, יש ללמד כל אדם ללא קשר לרקע ממנו בא. בית הלל טוענים שהמציאות מוכיחה שגם אנשים המגיעים מרקע חברתי-כלכלי נמוך ראויים ומסוגלים להגיע לרמות גבוהות של לימוד ויכולות אישיות. בית הלל משתמשים במילה "פושעים" לתאר את אלה שהצליחו למרות התנאים שמהם באו. אפשר לפרש התנסחות זו באופנים שונים. פירוש ביקורתי יאמר שגם בית הלל תופסים את החברה באופן ריבודי ורואים בבני השכבות הנמוכות, הלא-משכילות, העניות, "פושעים". קריאה אחרת תראה בדיבור על פושעים דוגמת קצה שבית הלל משתמשים בה כדי לציין את חשיבותו של הלימוד לכל אחד ואחד.
שעתוק פערים – משחק השוקולד
המשחק נועד להמחיש כיצד יתרון בנקודת הזינוק מייצר פערים גדולים יותר לאורך זמן וכך משעתק פערים בין קבוצות שונות בחברה. 
מהלך המשחק:
פורשים על הרצפה בריסטולים הממוספרים מ-1 ועד 50 ומניחים חפיסות שוקולד על המשבצת האחרונה ועל משבצות נוספות לאורך המסלול. כדי להתחיל במשחק מחלקים את הקבוצה לזוגות. כל זוג בוחר חפץ אישי שישמש כלי משחק (טבעת, מטבע וכו') איתו יתקדם. מטרת המשחק היא להגיע ראשון לסוף המסלול. הזוג הראשון מניח את כלי המשחק שלו על משבצת מס' 1, הזוג שאחריו מניח את כלי המשחק שלו על המשבצת מס 2 וכך הלאה. כל זוג בתורו זורק קובייה ומתקדם. הזוג שמגיע ראשון לשוקולד יכול לקבל אותו ולקבוע כלל חדש למשחק (כמו: מי שמגריל שש בקובייה, מקבל תור נוסף). המנצחים הם אלה שהגיעו ראשונים לשוקולד האחרון.

שאלות לקבוצה לאחר המשחק
•	מי שמעוניין יכול לשתף את הקבוצה בהרגשה שהייתה לו במהלך המשחק.
•	במה דומים ובמה שונים הפערים במשחק לפערים במציאות? 
•	האם פתיחת שערי בית המדרש (או בית הספר) לכולם אכן מאפשרת שוויון הזדמנויות?
במשחק השוקולד נקודות הפתיחה של המשתתפים אינן זהות. הסיכוי של משתתף שהתחיל במשבצת מספר אחת להשיג את המשתתף שהתחיל במשבצת מס' עשר הוא אפסי. המשתתפים שנמצאים במשבצות המתקדמות יותר הם אלה שיכולים להגיע לשוקולד במהירות רבה יותר והם גם אלה שיקבעו את הכללים של המשחק. זכייתם היא כפולה. המשחק ממחיש את שעתוק הפערים הקיים בחברה. לא רק שהפער בתחילת המשחק אינו נשמר, הוא אף גדל ומתעצם במהלך המשחק, שכן הזוג בעל היתרונות בנקודת הזינוק הוא גם בעל יכולת ההמרה של יתרונות אלה להצלחות גדולות יותר בהמשך. אותו זוג שמתחיל מנקודת פתיחה טובה יותר הוא גם זה שיכול לקבוע כלל חדש על פי האינטרס שלו, כלומר – כזה שיאפשר לו להגיע לעוד חפיסות שוקולד. בהנחה שהמשחק מתאר את המציאות החברתית, המסקנה היא שכדי שיהיה חינוך שווה לכול באמת, צריך להתמקד קודם כל בצמצום הפערים בין נקודות הפתיחה של האוכלוסיות השונות. 
לימוד מסכם: חינוך במימון הקהילה 
בחלק זה ננסה להקיש מתקנה של חכמי מכנאס (מרוקו תרפ"ז-1927) לגבי התמודדות עם נושא מימון החינוך בימינו. שאלת הנגישות לשם השגת חינוך שווה לכל קשורה בקשר הדוק בשאלת המימון. כאשר החברה מבקשת לאפשר לכל אחד ללמוד גם אם הוא עני, עליה לדאוג שיהיה מימון לאפשרות זו. שתי שאלות מהותיות עולות בעקבות הקמת מערכת חינוך כזו: מי יממן את החינוך של אלה שאינם יכולים לשלם? וכיצד מערכת חינוך יכולה להיות שוויונית כאשר חלק מהתלמידים מממנים את לימודיהם בעצמם וחלק מהתלמידים ממומנים על ידי הקופה הציבורית?  
מימוש הזכות לחינוך דורשת משאבים שאינם מצויים בהכרח אצל קבוצות חלשות בחברה, ולכן תפקידה של החברה הוא לממן את מערכת החינוך הציבורית וליצור מנגנונים להתמודדות עם המנגנון של שעתוק הפערים. התקנה של חכמי מכנאס (מתחילת המאה ה-20) המובאת כאן מציגה התמודדות עם הצורך במימון מערכת החינוך של הקהילה.
חכמי מכנאס ראו לנכון לממן את תלמוד התורה דרך הקופה הציבורית ולא בדרך של גביית שכר לימוד. המוצר שנבחר להטלת המס הוא בשר, מוצר שחלק גדול מהשכבות בחברה צורכות, אך עניים צורכים הרבה פחות ולכן ישלמו פחות מס. ההחלטה שלא לגבות שכר לימוד יוצרת לכאורה נקודת פתיחה שווה לנכנסים בשערי בית הספר, כיוון שכולם ממומנים על ידי הקופה הציבורית. בבסיס ההחלטה עומד העיקרון של יצירת בסיס שווה לכולם, בדומה לקצבאות זקנה וילדים של הביטוח הלאומי, שניתנות לכל האזרחים ללא צורך במבחן הכנסה. 
סיכום
במערכת החינוך הציבורית בישראל מתקיים מצב של שעתוק פערים מתמיד. המדינה נותנת אמנם חינוך חינם לכול, אבל קבוצות חזקות לוקחות מימון זה לבתי הספר הפרטיים למחצה שהקימו ומוסיפות את המשאבים האישיים שלהן. התלמידים בבתי ספר אלה נמצאים בנקודת פתיחה טובה יותר בשל ריבוי מקורות המימון, והם יכולים להמיר נתונים אלה לציונים טובים יותר, למורים איכותיים יותר, להישגים גבוהים ולמוביליות חברתית. וכך, הערך של חינוך שוויוני לכל האוכלוסייה עלול להפוך לגורם היוצר פערים במקום לצמצם אותם; על כן יש צורך לפעול בשני מישורים: לדרוש מהמדינה מנגנונים של אפליה מתקנת ולתת בידי כל אחד ואחד את הידע והיכולת לממש את זכויותיו.