שבועות

רציונל:
חג השבועות הוא אחד משלושת הרגלים שבהם נצטווינו לעלות לרגל לבית המקדש.
השם 'שבועות' מרמז על שבעת השבועות שנספרים בספירת העומר, מפסח ועד היום החמישים, הוא חג השבועות. 
שם נוסף הוא 'חג מתן תורה' משום שביום זה ניתנה התורה בהר סיני.
חג השבועות נקרא גם 'חג הביכורים', משום שהוא פותח את עונת הביכורים - מיום זה ועד לתחילת החורף אנו מצווים להעלות מראשית פרי אדמתנו אל המקדש.
דף לימוד זה עוסק במצוות הביכורים בהיבט האישי, החברתי והסביבתי ובמקרא ביכורים הנאמר על המזבח. 
נשאל מה מתחולל בנפש האדם המביא את ראשית תבואתו למקדש; ונעמוד על הקשר שבין האדם, האדמה והחברה. 

על הלימוד
חג שבועות נקשר בזיכרון הקולקטיבי עם לבוש לבן, עם חגיגות ביכורים בגן, זר מעטר את הראש וטנא, סל מלא בפירות הארץ, ביד. 
חג זה מתבטא בראש ובראשונה כחג האדמה – כשמחה על ראשית היבול שמועלה בתהלוכה חגיגית למקדש בירושלים. 
בלימוד זה נבחן כמה מקורות העוסקים בהבאת ביכורים ונשאל אילו רגשות מלווים את החקלאי המביא את ביכורי שדהו למקדש, וכיצד מנתבת התורה, ובעקבותיה המפרשים, את רגשותיו להיבט אמוני-לאומי-חברתי.
נעמוד על המתח שבין הסיפוק האישי של בעל המטע מפרי עמלו, לבין חובתו לזכור שהצלחתו לא באה לו רק בזכותו אלא היא ברכה מהשמים.
נפתח בלימוד משותף של מצוות הבאת ביכורים מהתורה (דברים כ"ו). 
נמשיך בלימוד בחברותא של המשנה ושל פירוש הרב שמשון רפאל הירש על מתנות עניים.
הרב שמשון רפאל הירש מסביר כי אדם שמודע לכך שהצלחתו אינה רק הצלחה אישית, מפתח רגישות לזולת ותחושת אחריות כלפי מי שבורך פחות ממנו.
הרש"ר הירש  מחדד את  האחריות המוטלת על מי שיש לו רכוש. בתקופת התורה, 'רכוש' היה אדמה. מי שהחזיק בנחלה יכול היה לדאוג לעצמו. 
מדוע מוזכר בפסוקים הגר? 'גר' הוא מי שבחר להצטרף לעם ישראל ובדרך כלל הוא מגיע ללא רכוש. רות המואבייה היא דוגמה לגרה כזאת. אדם שמביא ביכורים ושמח במנת חלקו בשפע שזכה בו – צריך לדאוג לא רק לעצמו אלא יש לו אחריות גם על החברה שבה הוא חי. לא רק מצוות הביכורים מדגישה חובה זו, אלא רוב המצוות החקלאיות הדואגות גם לחלשים - תרומות ומעשרות, לקט שכחה ופאה, שמיטה וכו'. התורה יודעת כי רכוש הוא מקור לגאווה, ועל כן היא דואגת להזכיר תמיד כי האדמה איננה של האדם אלא של אלוהים, ומי שזוכה בשפע צריך לחלוק אותו עם הכהן - נציג האל במקדש (שגם לו אין נחלה-אדמה), ועם החלשים בחברה - הגר, היתום והאלמנה. 
נחזור למליאה ונקרא את דבריו של מנחם אושיסקין, הרואה בחג השבועות שילוב חשוב בין המרכיב הלאומי - חג מתן תורה שבו נוצרה האומה, והתפתחה התרבות הייחודית של העם - לבין המרכיב החקלאי הקושר את העם לאדמתו, וכפי שהרחיב הרש"ר הירש - קשר זה הוא קשר של אחריות לעם ולקהילה.

סיכום:
אין עתיד ללא עבר. 
כאשר אדם נדרש להביא את ביכורי שדהו למקדש ולזכור את קורות עמו - הוא בהכרח חושב גם על עתיד הדורות הבאים. 
זיכרון יום מתן תורה ושלשלת הדורות (ראו מסכת אבות א, א: 'משה קיבל תורה מסיני ומסרה ליהושע ויהושע לזקנים והזקנים לנביאים..'.) מכוונים את האדם להביט קדימה, לדור הבא. 
הצורך לדאוג לאדמה, לשמור עליה, לתת לה מנוחה בשנת שמיטה – מכבד אותה ולא מנצל אותה. 
ההבנה כי שמחת הבאת הביכורים היא שילוב של עבודה קשה וברכת שמים, מובילה להכרה בטוב ולשיתוף הגר והחלש בחברה בברכת האל.

להרחבה על מתנות עניים ומצוות ביכורים- בויקיפדיה.