דף למנחה- 'כל המתאבל על ירושלים זוכה ורואה בשמחתה'
מאת: יעל טרן

הלימוד המוצע בדף זה עוסק באפשרויות החיוביות הטמונות בתוך החורבן. במילה 'חורבן' אנו מתייחסים בעיקר למאורע ההיסטורי של חורבן בית המקדש, אך מושג זה מוחל גם על אסונות ומשברים אישיים וחברתיים: קרעים ושסעים בחברה, גירושין בתא המשפחתי, מוות של אדם קרוב וכו'. 

הלימוד מתייחס לשאלה מדוע חשוב לציין ולזכור את החורבן. האם לא עדיף לרכז את הכוחות בתקווה, בעתיד, באופטימיות ובבנייה? למה כל-כך חשוב להמשיך להתאבל? דף זה מציע נתיב אחד של התייחסות לשאלה זו: החורבן עצמו מכיל בתוכו את אפשרות הבנייה.
בפתיחת הלימוד ניתן להציג את השאלה הנ"ל, לקרוא את הכותרת (מתוך התלמוד הבבלי) ולשאול את המשתתפים כיצד הם מבינים אותה. בשלב זה יכולות לעלות תשובות שונות: אם לא נזכור את ירושלים החרבה לא נתאמץ לבנות אותה; מי שלא מתאבל על ירושלים לא ראוי להיות שותף בשמחתה; היכולת הרגשית להתאבל מאפשרת גם את היכולת לשמוח באמת (זאת האפשרות שנפתח במקורות הבאים) ועוד...

המקור הבא לקוח ממדרש איכה רבה שהוא קובץ של מדרשים על מגילת איכה, שאותה קוראים בבתי הכנסת בתשעה באב. מגילת איכה היא אוסף של קינות על חורבן בית המקדש. היא נכתבה בעקבות חורבן בית המקדש הראשון ועל פי המסורת מיוחסת לירמיהו, נביא החורבן. המגילה מתארת את מצבם הקשה של ירושלים ושל עם ישראל בזמן המצור ולאחר החורבן. לאחר חורבן בית שני נוצרו מדרשים על פסוקי המגילה והם קובצו ב'איכה רבה'.
הקטע המצוטט מן המדרש הוא תחילתו של סיפור המתאר את לידת המשיח ביום חורבן המקדש. בקטע זה מתוארת הבשורה על החורבן ומייד אחריה הבשורה על לידת המשיח, המגיעה מזווית המבט של יהודי שחורש את שדהו. מעניין שהיהודי מקבל את הבשורה דווקא מערבי ששומע אותה מגעיות הפרה. נראה שהטבע והאנושות כולה שותפים לחורבן בית המקדש וללידת המשיח - החורבן והגאולה יוצאים מעבר לגבולות הלאומיות ונטענים במשמעויות קיומיות. אלו הן המשמעויות שננסה להבין בלימוד זה - מדוע דווקא אסון ומשבר הם המולידים את אפשרות הגאולה? למה המשיח לא נולד ביום חנוכת המקדש אלא דווקא ביום החורבן? מה מאפשר החורבן שלא היה אפשרי קודם? 
כאן המקום לנסות לפתח שיחה ודיון של המשתתפים, ולעודד אותם, אם זה מתאים, לשתף בסיטואציות אישיות של צמיחה מתוך חורבן, למשל, מחלה שגרמה לחולה להבחין בין עיקר וטפל, לגלות את ייעודו ולבחור בדרך חיים חדשה - של רוח או נתינה; משבר אישי שמתוכו אדם מתקרב אל עצמו ויוצר יצירה. לפעמים משבר שפוקד אותנו בעל כורחנו, מכריח אותנו לשאול שאלות, להתעמת עם אמיתות ושאלות שאנו מעדיפים להתגונן מפניהן, לברר את זהותנו, לגלות את כוחותינו...

המקור האחרון מביא את פרשנותו של ר' פנחס מקוריץ לשאלת הלימוד - ר' פנחס מסביר את חשיבותו של החורבן ושל יום הזיכרון לחורבן כחלק מתהליך הבנייה. הוא ממשיל זאת לזרע הנטמן באדמה, ולמעשה חייב להירקב כדי שיצא ממנו צמח חדש. שלב הריקבון הוא שלב של 'העלם', של 'אין', של שכחה - ובתוך השלב הזה עצמו מתרחשת ההתחדשות, הצמיחה, התחייה, ההיזכרות, הגאולה. כשהריקבון מגיע לשיאו מתחילה הצמיחה - כשמגיעים לתחתית מתחילים לטפס. כך הוא מפרש את מנהגי ט' באב לשבת על הרצפה וללכת לבתי קברות. דווקא ביום זה שבו אנו מתחברים למקום החרב, הנמוך, לכל מה שרקוב ומקולקל בעולמנו, למקום שבו אין לנו תשובות - דווקא כאשר אנו נותנים לחורבן מקום בעולמנו - אנו מגלים באופן אחר ומפתיע את אפשרויות התיקון, הנחמה, הגאולה. 

לסיום ניתן לחזור לכותרת ולאסוף את המשמעויות שהלימוד הוסיף להבנתנו אותה - המתאבל על ירושלים זוכה לראות בשמחתה- כי דווקא בתוך החורבן שלה נולדת אפשרות חדשה של גאולתה.