בין אידיאל למציאות הצעה ללימוד

הסבר כללי
מהו תפקידם החברתי של מנהיגים אידיאליסטיים, הדבקים באידיאולוגיה שלהם גם במחיר אישי וחברתי? בלימוד זה נערוך היכרות עם דמותו של רבי שמעון בר יוחאי מתוך סיפור מן התלמוד הבבלי במסכת שבת. ננסה לבחון את שאלת תרומתם של המנהיגים הרדיקליים ליצירת שינוי חברתי, תוך שילוב הסיפור עם דבריו של סמי שלום שטרית בנושא זה. 

הצעת פתיחה
במפגש זה נעסוק בפער שבין אידיאל ומציאות במנהיגות. הדיון בסוגיה זו ייעשה דרך קריאה מונחית בסיפור התלמודי על רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) במסכת שבת, אשר הציב רף גבוה לתלמידי חכמים ועודד אותם להתמסר ללימוד תורה גם במחיר זניחת הפרנסה (ראו גם דבריו במסכת ברכות דף לה, עמוד ב). התמסרותו של ר' שמעון בר יוחאי ללימוד תורה הקנתה לו שם ומעמד בקרב חכמי דורו והבאים אחריו. 
הרקע לסיפורנו הוא 'גזרות השְמָד' שהטיל השלטון הרומי על היהודים במטרה לגזור כליה על היהדות, שאסרו לקיים מצוות מרכזיות כמו לימוד תורה, מילה ושבת. רבי עקיבא, שהבין כי ללא לימוד תורה תצליח מזימתם של הרומיים, המשיך ללמד תורה בסתר ואף הסמיך בחשאי שני רבנים – את רבי שמעון בר יוחאי ואת רבי מאיר. רבי עקיבא נתפס והיה בין 'עשרת הרוגי מלכות' שהומתו בייסורים על קידוש השם. מותו הותיר חותם על בר יוחאי, שהיה מתלמידיו הבולטים של רבי עקיבא ולמד אצלו במשך שלוש-עשרה שנה, ובעקבות זאת הוא פיתח התנגדות ועוינות קיצוניות כלפי הרומאים. 

הצעה ללימוד משותף או בחברותות
אנו ממליצים לקרוא את הסיפור במשותף, בקריאה מודרכת, ולעצור לאחר כל קטע לדיון, הבהרה ופרשנות, בעזרת השאלות המנחות. 

הקטע הראשון: הסיפור נפתח בשיחה בין רבי יהודה, רבי יוסי ורבי שמעון על הממשל הרומי, כאשר לשיחתם מקשיב רבי יהודה בן גרים שמלשין עליהם לשלטונות. רבי יהודה משבח את הרומים, רבי יוסי שותק, ואילו רבי שמעון מגנה אותם וטוען כי גם מעשיהם החיוביים נעשים ממניעים פסולים. השקפת העולם החיובית של רבי יהודה מאפשרת לו להסתגל למציאות הקשה ולחיות בהרמוניה עמה; אך רבי שמעון מסתכל על העולם בעין ביקורתית, ומוקיע את התנהלות השלטונות. הוא אינו מוכן להתפשר ולראות את הצדדים החיוביים, ודורש להכיר בעוולות שתובעים תיקון. תביעתו זו של רשב"י היא אחת היכולות החשובות ביותר אצל מנהיג. לעומת הקידום שזוכה לו רבי יהודה, נאלץ רבי שמעון לשלם מחיר אישי, ולהסתתר במערה מפני הרומאים הרודפים אחריו. 

הקטע השני: רשב"י ובנו מסתגרים מאונס במערה במשך שתים-עשרה שנים, מתקיימים מחרובים ומים, וכל עולמם הוא עולם של תפילה ולימוד תורה – עולם אידיאליסטי וטהור. לאחר שתים-עשרה שנה הם יוצאים מהמערה ופוגשים את המציאות היומיומית – אנשים החורשים וזורעים - המפגש המסתיים בחורבן. הם אינם מסוגלים להשתלב בחברה ושורפים כל הנקרה בדרכם, משום שהם בזים לעיסוק בחיי החומר. תקופת היותם "מחוץ לעולם" חידדה את השיפוטיות והביקורתיות שלהם, והם מציבים אידיאל שהעולם אינו יכול לעמוד בו. כעת הביקורתיות שלהם מופנית לא רק כלפי השלטונות או ה"ממסד", אלא גם לאנשי הקהילה שלהם, ולבני האדם בכלל. 
בקטע הקודם דנו בשאלת המחיר שכרוך בהשקפת עולם ביקורתית ובנקיטת עמדה ערכית קיצונית. לעתים המחיר האישי גבוה מדי ומְרפֵּה ידיים, אך קטע זה מציג היבט אחר של המחיר:  דבקות קיצונית באידיאלים יוצרת חוסר סובלנות כלפי מי שאינו עומד ברף הערכי הגבוה, וממיטה הרס וחורבן. במקרה שלפנינו, הפער בין המציאות לבין האידיאל אינו ניתן לגישור: בר יוחאי ובנו גולים חזרה למערה, כיוון שהעולם אינו מסוגל לעמוד באמות המידה הגבוהות שהציבו.

הקטע השלישי: רבי שמעון מוצא דרך להשתלב בעולם מבלי להחריבו, בכך שהוא אינו דורש עוד מסביבתו לעמוד באידיאל שהציב, אלא מייעד את לימוד התורה לו ולבנו בלבד. הוא לא מתפשר על האידיאל אך מצמצם את ציפייתו שהעולם כולו יתאים עצמו אליו, ועל כן אומר לבנו: "די לעולם אני ואתה". זוהי קריאה אליטיסטית שאינה מוותרת על האמת הפנימית אך מתפשרת עם המציאות. דרך אחרת לקרוא את פנייתו של בר יוחאי לבנו היא כשאלה: "די לעולם אני ואתה?". קריאה זו מבטאת פער בינו לבין בנו, שנשאר בקיצוניותו, ורשב"י ממתן אותו ואומר לו, שאם רבי אלעזר ישרוף הכול, הרי שלא יישאר בעולם דבר מלבדם. 
רבי אלעזר ורבי שמעון פוגשים זקן בערב שבת, בין השמשות - התפר שבין עולם החול לעולם הקודש. זהו תיאור זמן סימבולי שמאפשר להם מפגש מסוג אחר עם סביבתם. כעת הם מסוגלים לראות לא רק את העיסוק של העולם בחיי החומר, אלא גם את הזיקה של חיי החומר עם חיי הרוח. כאן מעמיקה הראייה של רבי אלעזר ובר יוחאי, והופכת מתפיסה חד ממדית של העולם  לראייה מורכבת: אמנם הזקן עוסק בחיי שעה, אך עם זאת, הוא עסוק בחיי הרוח וגם עולם הקודש משמעותי בעבורו. לפתע מבין בר יוחאי כי לא ניתן להתבונן על העולם מעמדה דיכוטומית טהרנית, שבה יש אנשים החיים חיי תורה בלבד וישנם החיים חיי שעה בלבד, אלא ניתן לשלב בין העולמות. חשוב להדגיש כי מפגש זה עם הזקן לא יכול היה להתקיים אלמלא השינוי שחל בבר יוחאי. 

הקטע הרביעי: רבי שמעון חוזר לקהילה ולומד לראות באור חיובי את השינויים שחלו בה. הפרשנויות על הביטוי "ויחן" מחזירות אותנו לתמונת הפתיחה של הסיפור - הוויכוח בין רבי יהודה ורבי שמעון על מעשיהם של רומי. ניתן לראות בכך שלב נוסף במעבר של רבי שמעון מעמדה של ביקורת ופירוק לעמדה של עשייה ובנייה. אם בתחילת דרכו הוא מתח ביקורת נחרצת על מעשי הרומאים, כעת הוא פונה לעשייה ותיקון. הוא מבין שאפשר לתקן שווקים ומרחצאות למטרות של תיקון ולא בהכרח לשם ניצול ואינטרס-עצמי.
אם הסיפור היה מסתיים כאן, מה היה המסר שלו?

הקטע החמישי: הסיפור מסתיים במותם של שני אנשים – הזקן ורבי יהודה בן גרים, ויוצר תפנית נוספת. עד לקטע הקודם נדמה היה כי רשב"י אכן עבר שינוי של ממש, וכי הסיפור מתאר תהליך של השתנות והתמתנות, אך סוף הסיפור משאיר סימני שאלה באשר לדמותו של רשב"י. האם הוא נשאר אידיאליסט קיצוני הדבק באמת שלו עד כדי המתה של אנשים שאינם "מתיישרים" עמה? או אולי השינוי שעבר הוא חלקי בלבד, כטבעם של שינויים? ההבנה של סוף הסיפור נתונה לפרשנויות השונות של הקוראים.

סיכום 
נקרא קטע מתוך ספרו של סמי שלום שטרית 'המאבק המזרחי בישראל'. שטרית מנתח בספר את יחסי הגומלין בין קבוצות רדיקליות לשינוי חברתי, לבין קבוצות מתונות יותר. מחקרים שנעשו בארצות הברית על תנועות לשוויון זכויות לשחורים, בחנו כיצד השפיע המחנה הרדיקלי, המזוהה עם מלקולם אקס, על המחנה המתון יותר, המזוהה עם מרטין לותר קינג. לפי מודל זה, פעולותיהם של הרדיקליים והמתונים אינן מנותקות זו מזו: המחנה הרדיקלי מכשיר את הקרקע למחנה המתון, על מנת שיוכל לנהל משא ומתן עם הממסד. הרדיקליים מתוארים כמי ש"מנענעים את העץ", ואילו המתונים הם ש"אוספים את הפירות". 
דבריו של סמי שלום שטרית יכולים להאיר את דמותו של רשב"י באור חדש: אמנם, אנשים המחזיקים בעמדות אידיאליסטיות קיצוניות יכולים לשרוף בכוח האמת שלהם את המציאות; אולם יש להם מקום וחשיבות בהנעת תהליכים חברתיים. 
ייתכן גם שרשב"י מסמל קול החבוי בכל אחד ואחת מאתנו - עמדות לגבי מהי האמת ומהי הדרך האידיאלית להגשמתה. רשב"י עבר התנסות מכוננת במערה, הוא הגיע לידע הנסתר מאחרים. בצאתו מן המערה הוא אדם אחר, והמציאות קשה עליו. מה קורה לנו כשאנחנו מגיעים למודעות חדשה, במפגש עם אנשים שלדעתנו אינם יודעים ואינם מודעים? אחרי שהשגנו ידע משמעותי, האם אנחנו נעשים פחות סובלניים לאלה החסרים אותו? איזו מנהיגות אנחנו בונים/בונות מתוך הידיעה החדשה שלנו? זו השאלה שהסיפור על רשב"י במערה מציב לפתחו/ה של כל אחד/ת מאתנו.