יין ישמח לבב אנוש
- הנחיות למנחה

רציונאל
בתרבותנו יש מועדים מסוימים שבהם אנו מצווים לשמוח. האם וכיצד ניתן לשמוח 'על פי פקודה'? האם ניתן לשמוח בכוחות עצמנו או שאנו נעזרים בדברים חיצוניים לנו? אחד הדברים מעוררי השמחה, על פי חלק מהמקורות, הוא היין שמופיע בכל סעודת שבת ובחגים. המקורות היהודיים מכירים בהשפעתו של היין על האדם, על מעשיו, על שיפוטו המוסרי ועל התנהגותו. ובכל זאת, השתייה – ולעתים אף ההשתכרות - היא מצווה בחגים מסוימים. בפורים עלינו להשתכר, ואילו בפסח יש לשתות ארבע כוסות. כיצד ניתן ליישב בין המצווה והחובה להשתכר במועדים מסוימים - לבין ההכרה בפוטנציאל ההרסני של האלכוהול? האם חובה לשתות ולהשתכר על מנת לשמוח?
מטרת הלימוד היא לבחון תשובות שונות לשאלות אלה, לאור מקורות יהודיים. 

פתיחה במליאה
את הלימוד נפתח בהשתתפות כל הקבוצה בדיון עקרוני מקדים על נושא השמחה. חשוב להעלות את הנקודות והשאלות הבאות, על מנת שנדע על מה לשים את הדגש בבואנו לקרוא את המקורות. 
ראשית נגדיר מהי שמחה. לאחר מכן נעסוק (דרך השאלות המופיעות בדף הלימוד) בשאלות של מקור השמחה (פנימי, חיצוני), עיתוי השמחה (ספונטני או מוכתב על ידי לוח השנה), האם ניתן לצוות על שמחה, האם אנו צריכים עזרה חיצונית על מנת לשמוח (ממוזיקה – ועד אלכוהול וסמים), ושאלות נוספות. 

רמב"ם:  המשך דיון במליאה
נמשיך את הדיון בקריאת קטע מתוך משנה תורה לרמב"ם, בעזרת השאלות המנחות המופיעות בדף הלימוד. 
חשוב לציין כי רמב"ם עוסק בשמחת מצווה. כלומר לא בביטויים יומיומיים של שמחה, אלא בשמחה במועדים מיוחדים המוגדרים מראש. שאלות רבות וחשובות עולות מתוך דבריו: האם אותם דברים יכולים לשמח את כולם? נדמה שרמב"ם סבור שיש דברים המשמחים ילדים, דברים אחרים המשמחים נשים ודברים אחרים המשמחים אנשים. חשוב להתמודד עם דבריו ולהגיע לכך שקיימת יותר מדרך אחת לשמוח – גם אם איננו מקבלים את הדברים הספציפיים שהוא מציע. 
תוך כדי קריאה בטקסט עולות שתי שאלות חשובות נוספות:
1.	ההבדל בין "שמחת מצווה" לבין "שמחת כרסו":  בהתייחסות להבחנה זו שעושה רמב"ם חשוב לשאול האם אני מצווה לשמוח בעצמי, או שמא יש לי אחריות על שמחתם של אחרים שידם אינה משגת. השמחה, טוען רמב"ם, חייבת להיות דבר קהילתי. אם אדם דואג לשמח רק את עצמו, הרי ששמחתו אינה בגדר מצווה. 
2.	גם כאשר אדם דואג שהשמחה תתאפשר אצל אלה שידם אינה משגת – רמב"ם משרטט קו אדום העובר בין שמחה לבין הוללות וקלות ראש. דבריו כמובן ניתנים לפרשנות. חשוב להשקיע זמן בדיון מה נחשב בעיני המשתתפים לשמחה, מתי היא הופכת ל"הוללות", וכיצד הדברים קשורים לשתיית יין? יש לזכור שרמב"ם עצמו מונה את שתיית היין שאחת הדרכים לשמוח (עבור גברים כמובן). 

כמה לשתות:  לימוד בחברותות
את הטקסט ממדרש תנחומא נלמד בקבוצות קטנות בנות שלושה-ארבעה משתתפים. כל חברותא תקבל קטע מתוך מדרש תנחומא, בליווי שאלות מנחות. 
מטרת העיסוק בטקסט זה היא "לשים על השולחן" את השאלה – כמה לשתות?  וכן את השאלה כיצד השתייה משפיעה עלינו. המדרש מדרג את השפעת השתייה בהתאם לכמות השתייה. נראה כי העיקרון המנחה הוא רמה גוברת של אובדן שליטה, אובדן מודעות עצמית, וסיטואציות שיש עימן התבזות עבור השותה.
המדרש משתמש בדימויים מעולם החי. ניתן להבין את השימוש בדימויים אלה כרומזים לכך שככל שהאדם שותה יותר – כך הוא הולך ומתרחק ממהותו כבן אדם, ונהיה יותר ויותר חייתי. יש בכך היגיון מסוים. אם אנו רואים את השכל כדבר המבדיל בין האדם לבעלי החיים, הרי שככל שהאדם שותה יותר – כך הוא פחות ופחות צלול בדעתו, ומכאן הולכת ופוחתת יכולתו לשליטה עצמית ושיפוט מוסרי. 
על מנת שהדיון ישמור על רלוונטיות – במיוחד בקרב בני נוער – חשוב לבקש מהתלמידים שייגבו את דבריהם בדוגמאות שבהן נתקלו בחייהם. כדאי למנחה לזכור שתופעת השתייה בקרב בני נוער נפוצה מאוד. לעתים קרובות יוצאים בני נוער במטרה להשתכר, ועל כן חשוב לשמור על קשר בין המדרש העתיק לבין הרלוונטיות שלו לחיים שלהם. 
בהמשך לנקודה זו חשוב לזכור שהמדרש עוסק בשתיית יין. הנוער שיוצא לשתות כיום, שותה משקאות חריפים בעלי אחוז אלכוהול גבוה בהרבה מזה המצוי ביין. 

•	נקודה חשובה למחשבה: כשאנו חושבים על מצוות שתיית יין לשם שמחה, אנו חושבים בד"כ על פורים. המדרש מתאר מה קורה לאדם השותה ארבע כוסות יין, ושווה בהקשר זה לתהות על מצוות שתיית ארבע כוסות בסדר פסח דווקא.

להשתכר ולצאת מזה בחיים: דיון בעקבות האגדה התלמודית
נחזור לשבת במליאה.
נסיים את הלימוד באגדה תלמודית על רבה ורבי זירא. האגדה נפתחת באמירה של רבא: "חייב אדם להשתכר בפורים עד שלא ידע להבחין בין ארור המן לברוך מרדכי".  אמירה זו מעלה מספר סימני שאלה. מה השפעת השתייה על האדם לאור דברי רבא – ומדוע הוא מחייב את האדם להגיע לרמה זו? אם מדובר במצווה מחייבת – איזו מין מצווה מוזרה היא? על מנת להתמודד עם שאלה זו נבחן את האגדה המופיעה מיד לאחר אמירתו של רבא. 
האגדה על רבה ורבי זירא מאתגרת את אמירתו של רבא. האגדה מתארת השתכרות בפורים הגורמת לתוצאות הרסניות. בהשפעת האלכוהול שוחט רבה את רבי זירא. נראה כי אינו שולט במעשיו, וכי שיפוטו המוסרי מנוטרל בהשפעת האלכוהול. הפער בולט במיוחד לאור תגובתו של רבה למחרת בבוקר. לאחר שהתפכח משכרונו – הבין את משמעות מעשיו והביע חרטה. בדרך נס הוא מצליח להחיות את רבי זירא, אולם ברור שרבי זירא אינו יכול לסמוך על כך שגם בפעם הבאה יתרחש נס כזה. 
כאן יש מקום נוסף להפוך את הסיפור לרלוונטי ואקטואלי, ולהביא מספר דוגמאות מהעיתון שבהן שתיית אלכוהול הסתיימה בקטטות ובסכינאות. נראה כי לעיתים קרובות מדי הדברים הולכים יחדיו. 

לאור מכלול הדיון, נסיים בשאלה כיצד יש להבין את החיוב להשתכר במידה כזו – לאור התוצאות ההרסניות האפשריות של השתכרות עד אובדן כל שליטה ושיפוט.  
ניתן להבין את הדברים במספר דרכים. נמנה כאן שתי דרכים עיקריות. 
האחת היא להבין את החיוב לשתות (ולהשתכר) בפורים כסוג של התרת רסן מבוקרת. הנורמה המקובלת בחברה היא שלא להשתכר עד כדי אובדן כל שיפוט מוסרי, אולם על מנת לתת פורקן ליצרים בצורה מבוקרת – אנו נתיר שתייה חסרת רסן במסגרת זמן מוגדרת מראש. 
דרך אחרת להבין את דברי רבא היא באמצעות פרשנות רמב"ם שאינה מופיעה בדף הלימוד. רמב"ם טוען שמשמעות קביעתו של רבא היא שהאדם חייב להשתכר עד שלא ידע להבחין בין ארור המן לברוך מרדכי – במובן זה שמותר לו להשתכר עד גבול זה ולא לעבור אותו. כלומר, האדם יכול להשתכר, אבל לא להגיע למצב שאינו מבחין בין טוב לרע. המילה "עד" היא תמרור העצור מבחינת רמב"ם.