נשים במגילת רות
דף 3 – רות בשירה המודרנית
כתבה: תמי לוז-גרבר, "ניגוני נשים" – המדרשה באורנים

מטרות הלימוד:
היכרות עם רות; התוודעות אל מהלך חייה וכאביה, והשמעת קולה הסמוי שאינו מוזכר במגילה: כמיהה לילד [לזוגיות, לאהבה ולשייכות].
מגילת רות מתארת בחסכנות אופיינית את עלילותיה של משפחת אלימלך שירדה למואב בעקבות הרעב עם שני בניה. לאחר מות האב נישאו הבנים לנשים למואביות, לשניהם לא נולדו ילדים וכעבור עשר שנים מתו גם הם. אף שהאמנות קיבעה את רות בתודעה כנערה צעירה ויפה המאלמת שיבולים בשדות בועז, למעשה, היא הגיעה לבית לחם כשהיא כבר אישה בוגרת וידועת סבל, לאחר עשר שנות נישואין עקרות, מות בעל, ומסע מפרך בדרך עם חמותה. 
בלימוד זה נבקש להרחיב את העלילה ולהשלים את הפערים בה, ננסה לתאר מה עבר על רות במהלך אותן שנים. 
על פי המסורת היהודית, עשר שנות נישואין ללא ילדים הן עילה לגירושין. האם השאיפה לילד היא המניעה את מהלכיה של רות? האם האמינה שעוד תזכה בכך? שאיפה זו לא באה לידי ביטוי גלוי במגילה וגם לא במדרשי חז"ל, אך היא נרמזת בשירים המודרניים.
 
עזר למנחה:
רקע על מגילת רות: המגילה נפתחת בתיאור זמן היסטורי: "ויהי בימי שפוט השופטים" -  דורות אחדים לפני תקופת המלוכה; ומסתיימת ברשימת יוחסין קונקרטית שלפיה דוד המלך הוא נינם של רות ובועז. סיפור המגילה כולל דילמות וסוגיות רבות, כגון: ירידה מן הארץ, נישואין לנשים נוכריות, גיור, דאגה לעניים: לקט פאה ושכחה, ייבום, גאולה ועוד.
פמיניזם במגילה: מגילת רות קרויה על שם אשה, רות, גיורת מואבייה שהפכה לסמל לגרת צדק בדבריה: 'עַמֵּךְ עַמִּי וֵאלֹהַיִךְ אֱלֹהָי' (רות א, טז). גם דמויות המשנה הבולטות במגילה הן נשים: נעמי, רות וערפה, וברקע נשמעת מקהלת נשים - שכנותיה של נעמי: 'וַתֹּאמַרְנָה הֲזֹאת נָעֳמִי?' (רות א, יט); 'וַתִּקְרֶאנָה לוֹ הַשְּׁכֵנוֹת שֵׁם' (רות ד, יז). זהו סיפור על יחסים בין נשים, ובראשם יחסי נעמי ורות, שאחוות נשים ושותפות גורל מלכדת אותן: הן תומכות זו בזו, מתמודדות יחדיו עם הבדידות והעוני, שורדות ומצליחות. נעמי נוקטת תחבולה נשית ושולחת את רות לגורן באישון לילה, כדי לתפוס 'חתן וגואל', ויחד הן פועלות לגאולתן.

מהלך הלימוד:
•	פתיחה: מליאה 
המלצה: שיעור זה הוא שלישי בסדרה בת שלוש יחידות בהן נלמדות הנשים במגילת רות. הראשונה עוסקת בנעמי, השניה בדמותה של רות במגילה ובמדרשים, והשלישית  דמותה של רות המשתקפת בשירה מודרנית. מומלץ ללמוד את שני השיעורים על דמותה של רות ברצף. 
אם השיעור נלמד כשיעור עצמאי, כדאי להתחיל את השיעור בקריאה מהירה של מגילת רות.
•	אפשרות לגיוון אמנותי: 
הכרות עם מגוון תמונות של רות המוארביה: ניתן לפזר בכיתה יצירות אמנות של רות המואביה, רות הציתה את דמיונם של אמנים רבים, ומעניין לראות כיצד הם תפסו את דמותה, את גילה, את הופעתה החיצונית, את הנוף בבית לחם, וכדומה, [וכיצד הם עיצבו את רות בתודעתנו שלנו].

•	לימוד בחברותא:
נלמד בחברותא שלושה שירים מודרניים שהוקדשו לרות. אין הכרח לשמור על סדר השירים המובאים כאן, אולם אנו נציע קריאה מתפתחת.
אנו מציעים בזאת פרשנות חלקית לשירים ויש מקום להמשיך ולהרחיב את הקריאה בהם.

1.	פעם ראיתי את רות/ יצחק שלו
יצחק שלו (1919- 1992) - משורר, סופר ומסאי ישראלי. נולד בטבריה, בילדותו עבר לירושלים, למד בגימנסיה העברית בירושלים והשתלם בבית המדרש למורים בית הכרם שם גם לימד, כמו גם בבית הספר לחינוך שליד האוניברסיטה העברית. שלֵו נודע באהבתו לתנ"ך ולארץ ישראל, הרבה לטייל בארץ ברגל והטיף גם לאחרים לעשות זאת. והתמודד בחידון התנ"ך הראשון ועלה לשלב הארצי. אביו של מאיר שלו. נפטר בירושלים. 

פרשנות:
בית ראשון: 
הדובר בשיר מתאר את התבגרותו בדרך שבה הוא רואה את רות: "פַּעַם רָאִיתִי אֶת רוּת מְצֻיֶּרֶת בְּצִבְעֵי מַיִם, כְּעֵין הַכָּחֹל הָרַךְ... אַךְ עַתָּה תֵּרָאֶה בְּעֵינַי יְצוּקַת צִבְעֵי שֶׁמֶן: הַרְבֵּה זָהָב וָחוּם". השינוי מתבטא בשני מישורים מטאפוריים: עומק הצבע והגָוֶון. צבעי המים מצוירים בשכבה אחת, ללא עומק וללא פרספקטיבה, הצבעים עדינים ומימיים ולכן הגוֶון הוא כחול בהיר, כצבע השמים. לעומתם, צבעי השמן נמרחים שכבה על גבי שכבה, יוצרים עומק, קמטים וצורות, והגוֶון הוא חום, כצבעי האדמה.
בצעירותו, ראה הדובר את רות נערית, בתולית, דקת רגליים, והיום הוא רואה אותה כאישה בבגוריה בעלת ירכיים, "הוֹלְכָה מִמּוֹאַב-זִכְרוֹנוֹת אֶל בֵּית-לֶחֶם תִּקְוָה" - אישה הנושאת את זיכרונותיה עִמה, אך צועדת קדימה אל מקום חדש מלא תקווה. מהי אותה תקווה?

בית שני:
הראייה המחודשת של רות מאירה באור חדש גם את דמותו של בועז. בועז איננו צעיר פוחז ושיכור מיין המחפש בתולות לליל אהבים חפוז, כפי שחשב הדובר בעבר; לא סיפור על תשוקה מתפרצת של ליל אהבים בגורן יש כאן, למרות המיניות ברקע, אלא שני אנשים בוגרים ואחראיים, שמטרתם המשותפת היא "לִרְאוֹת פְּרִי בָנִים".

בית שלישי:
בועז מזהה ברוּת את הרצון למימוש אמהוּ	ת: "וְכָל שִׁמְשׁוֹת עוֹרָהּ הַצָּחוֹת זוֹרְחוֹת עֶרְגַּת אִמָּהוּת". הוא רואה אותה בצבעים של אש – צבעי האמבר (הענבר) - אך מזהה כי זו איננה אש של תשוקה המתדמה לאש זרה, אלא אש להט פנימי למימוש האמהוּת, שהיא אש קודש. 

בית רביעי:
הבית האחרון בשיר משלים את רוח השיר: לא ליל אהבים חפוז מתואר כאן, אלא בניית זוגיות לקראת חתונה. רות מוצגת במטאפורה של ריח הלחם, האפוי הבשל והפורה. 

לסיכום: 
השיר מתאר את רות ובועז כזוג בוגר ובשל הכמהַ לפרי בטן. רות, אישה עמוסת חוויות חיים אשר צבעה עמוק כצבע הענבר, שואפת למימוש אִמהותה. בועז מזהה בה כל זאת, וכיוון שיש להם מטרה משותפת הם מממשים אותה בברית כלולות. זהו שיר אישי המבטא את השינוי וההתבגרות של המשורר המתבונן, שלמד לראות לעומק את בני האדם מבעד לחיצוניותם.  
השיר משוחח עם פרשנותו הראשונית של המשורר בצעירותו, ואולי עם פרשנות בנו, מאיר שלו, התופסת את הלילה בגורן כליל אהבים ותשוקה (מומלץ לקרוא: מאיר שלו,  'על הגורן בבית לחם', תנ"ך עכשיו, הוצ' שוקן, ירושלים ותל אביב  1985, עמ' 73; או בתקציר: http://www.tzafonet.org.il/kehil/tzafonet_arabic/estaba-2001/sefer-shekaraty/aziza-haj.htm ).

שאלות למחשבה:
האם השיר מצליח לבטא את עומק כמיהותיה של רות? ואולי עסוק השיר בשמירת "שמה הטוב"  של סבתא רבתא של דוד המלך? האם יש פער בין התשוקה המינית בין גבר לאישה ובין הכמיהה לילד, או שאפשר לקרא את הסיפור המקראי כמשלב בין שתיהן? 

2.	רות/ רבקה מרים:
המשוררת והציירת רבקה מרים, ילידת ירושלים 1952, היא בתו של סופר היידיש לייב רוכמן. כתבה וציירה מילדות - שיריה פורסמו כבר בהיותה בת 8 וספרה הראשון פורסם בהיותה בת 14. מאז שנת 2000 עומדת רבקה מרים בראש בית מדרש 'אלול' בירושלים. זכתה פעמיים בפרס ראש-הממשלה ליצירה ובפרסים ספרותיים אחרים. רבקה מרים היא אישה דתייה ואם לשתי בנות ובן. 

פרשנות:
השיר מתאר את הפגישה בין רות ובועז בגורן בלילה, "רוּת לָפְתָה אֶת בֹּעַז בְּמָתְנָיו
סוֹחֶטֶת מִמֶּנּוּ תְּבוּאָה". התמונה מינית מאוד: רות לופתת את בועז וסוחטת ממנו תבואה = זרע. 
האם היא מוּנעת מכוחה של תשוקה מינית? מכמיהה לקשר? מתקווה לאמהוּת? או מכל אלה יחד? שיר זה ארוטי מאוד, תנועותיו של בועז עולות ויורדות כהנפת החרמש, יש התפרצות, ניצוצות ותבואה. מאידך, נדמה שרות פועלת ומתבוננת בו מהצד בו זמנית. הוא תמה על הפיתוי אך מתעורר מינית נוסק וממריא בעוד היא ערנית כאישון, דרוכה וצופה בו.  

3. רות/  טניה הדר
טניה הדר (לבית שטרנפלד) נולדה ב-1947 במחנה עקורים בגרמניה, להורים שעברו את השואה בגטו ברנוביץ ברוסיה הכבושה. מתגוררת בירושלים ועוסקת בחינוך, בעריכה ובביקורת ספרים. טניה הדר היא אישה דתייה  ואם לשתי בנות.

פרשנות:
השיר מבטא הזדהות אישית חזקה של הדוברת עם רות, והיא רואה בה קנה מידה לחייה: "רוּת לוֹבֶשֶׁת בִּי צוּרָה שֶׁל כְּאֵב". כלומר, חיי רות משתקפים בחיי הדוברת; כאבה של רות הוא כאבה: "מוּל אָבְדָנֵךְ, מוּל בְּדִידוּתֵךְ / מְסִירוּתִי נִרְאֵית קְטַנָּה וְיוֹמְיוֹמִית". האובדן הפרטי של הדוברת ותלאות חייה מתגמדים לנוכח ההקרבה והסבל שעברה רות בחייה. "דָּוִד מְצַפֶּה, אֲבָל עֲדַיִן הַכֹּל / סָגוּר" – מבטה הרטרואקטיבי של הדוברת יודע את העתיד להיות, אך רות עדיין לא יודעת כל זאת. בנקודת הזמן שבה היא נמצאת נדמה שהכול סגור, שאין סיכוי: אין ילד, הבעל מת, הארץ חדשה, אין בית. כמיהתה לאמהוּת נוגעת ללב; אך הדוברת מנחמת אותה שדוד מצפה להיוולד, שהגאולה האישית בוא תבוא, שהפוטנציאל הגלום בה ייצא לפועל.  
רות מתוארת בצבעי אדום וזהב, על פי המסורת המואבים הם צאצאי עשיו האדומי, ולכן שערם אדום.
עוד על שיר זה ניתן לקרא באתר קולך: www.kolech.org.il/show.asp?id=20349

•	אסיף 
נאסוף במליאה את ההתרשמויות של החברותות.
נשרטט מחדש את דמותה של רות, שמקבלת בשירים עומק ומשתחררת מהדמות הפלקטית הניבטת אלינו בציורים הרומנטיים. לפנינו אישה הכמהה לילד, לאהבה, לזוגיות ולשייכות. רות חוותה עשר שנות נישואין ללא ילדים והתאלמנה, אך היא איננה תובעת ילד, כמו רחל שדרשה מיעקב: 'וַתֵּרֶא רָחֵל כִּי לֹא יָלְדָה..ּ וַתֹּאמֶר אֶל יַעֲקֹב הָבָה לִּי בָנִים וְאִם אַיִן מֵתָה אָנֹכִי' (בראשית ל, א) אלא פועלת בדרכים עדינות ומתוחכמות יותר. קולה, שאינו מופיע במגילה ובמדרשים, נרמז בשירה המודרנית. 
רות נתפסת כאישה בשלה ומורכבת הכמהה לילד ולאהבה, אישה מושכת החשה תשוקה ומהווה סמל לכאב ולמסירות. מסירות נפשה של רות מתעצמת כאשר היא משתפת את נעמי בהורות החדשה כאומנת: 'יֻלַּד בֵּן לְנָעֳמִי' (רות, ד, טז). כאן נסגר המעגל שהחל במסען המשותף: עמך עמי, אלוהיך אלוהי, באשר תלכי אלך ובאשר תליני אלין וגם - ילדי הוא ילדך. גדולה היא מסירותה של אישה הכמהה לילד שנים כה רבות, ועם זאת, היא משתפת את חמותה בשמחת היוולדו, ומאפשרת לה לטפל בו מתוך קבלה אמיתית וענווה. רות יוצאת מארצה "מִמּוֹאַב-זִכְרוֹנוֹת", והולכת אל הלא-נודע, "אֶל בֵּית-לֶחֶם תִּקְוָה". נראה שהתגשמו תקוותיה. 
האם מעזים  המשוררים בני זמננו להציג את רות כבעלת יצרים, כמיהות ורגשות החותרים תחת הדמות הטהורה והחסודה של "רות"?