הצעת הנחיה

כמה מילים על המתודה: כדי שהלימוד יעניין את הלומדים, הוא חייב לעורר עניין אצל מי שמעביר אותו. כל השאר הוא רק כלים לעבודה. ניתן לבחור מתי ואיך לעבוד במליאה ומתי בחברותות. רוב המקורות בלימוד זה פשוטים להבנה, כל עוד הקו המוביל שלהם נהיר למי שמעביר את הלימוד.
השיעור עוסק בקשר שבין קדושה ואינטימיות. דווקא רגע השיא של הקדושה בימי בית המקדש התרחש לא מול קהל ברוב עם, אלא במקום סגור, בזמן מסוים ומול איש אחד בלבד - הכהן הגדול שנכנס ביום הכיפורים אל קודש הקודשים. 
מטבעה של אינטימיות, שמי שמחוצה לה אינו יכול לדעת מה מתרחש בתוכה. זהו מעגל קרבה קטן וסגור. אולם ניתן לשרטט את הדרך לתוך האינטימיות וממנה, מתוך הנחה שמסלול זה, אם נלך בו צעד צעד - יאפשר לנו לחוות את חוויית המפגש. 
לימוד זה מבקש לעקוב אחר דרכו של הכהן הגדול, בכניסתו לקודש הקודשים וביציאתו, ומתוך כך לשים לב לדרכם של בני אדם בכניסתם למפגש אינטימי וביציאתם ממנו. זהו חיבור הכרחי למי שמבקש לשמור על הרלוונטיות של התורה במציאות נטולת מקדש וכהונה.

ניתן לפתוח את הלימוד בשאלה ראשונה, עוד לפני הצגת המקורות: נסו לחשוב על מפגש אינטימי שהיה לכם: האם הייתה משמעות לאופן שבו נכנסתם למפגש ולאופן שבו נפרדתם? האם הייתה זו אותה הדרך בשני המקרים?

המהלך הלימודי מתחיל בתיאור בגדיו של הכהן הגדול מספר שמות, תוך התמקדות בפעמונים וברימונים אשר נצטלצלו בעת הילוכו. התורה מבהירה כי מטרתם הייתה להשמיע את קולו של הכהן טרם כניסתו. מכאן עולות שאלות על מהות המפגש: האם האל זקוק להתראה לפני כניסתו של הכהן? האם חשובה גם הדרך אל המפגש, או רק המהות של המפגש עצמו?
בהמשך, נלמד משנה ממסכת יומא המרחיבה ומדייקת בתיאור הליכתו של הכהן הגדול, עד לקודש הקודשים. בסוף המשנה נאמר כי הכהן יוצא בדיוק בדרך שבה נכנס: 'יצא ובא לו בדרך בית כניסתו'.
התלמוד מבין את מילים אלו כפשוטן: אם הלכת ופניך אל יעד הפגישה, גם בצאתך פניך מופנות לאותו כיוון. משמעות הדבר היא שהחזרה נעשית בהליכה לאחור, או לצדדים. הגוף מתרחק אבל קשר העין, המבט, נשאר. 
התלמוד לומד מתיאור זה כללים למפגש בין אנשים: 'וכן תלמיד הנפטר מרבו – לא יחזיר פניו וילך, אלא מצדד פניו והולך'. המעבר החד מיחסי כהן-אלוהים ליחסי רב ותלמיד, הוא לב הלימוד וחשוב להתעכב עליו כדי להבין את האומץ הדרשני של התלמוד, וכדי להיות מסוגלים להמשיך את המהלך הלאה, לחיינו.
המקור האחרון חוזר אל הפסוקים מספר שמות, דרך מדרש 'ויקרא רבה' המתאר מפגש בין תלמיד לרבו - התלמיד הוא ר' יוחנן, גדול אמוראי ארץ ישראל, שכאשר היה נכנס לבקר את רבו, ר' חנינא, הקפיד שלא להיכנס אליו באחת אלא להקדים ולכחכח בגרונו. ההסבר לכך המובא במדרש: 'על שום ונשמע קולו'. כלומר, רבי יוחנן לומד מן הפסוק המתאר את דרכו של הכהן הגדול אל קודש הקודשים, כיצד יש לנהוג במפגש עם הרב.
ניתן לסיים את הלימוד בשאלה, כיצד אנו נוהגים במפגש בין אנשים. לרוב אנו שואלים זה את זה 'מה שלומך?' מבלי לחכות לתשובה, ולא מתוך כוונה לשמוע. ר 'יוחנן מייחס חשיבות גדולה לדרך שבה הוא שואל לשלומו של אדם יקר לו. ואת המודל לכך הוא שואב מהציווי המקראי על דרכי המפגש האינטימי עם אלוהים.