הצעת הנחיה

כמה מילים על המתודה: כדי שהלימוד יעניין את הלומדים, הוא חייב לעורר עניין אצל מי שמעביר אותו. כל השאר הוא רק כלים לעבודה. ניתן לבחור מתי ואיך לעבוד במליאה ומתי בחברותא. רוב המקורות בלימוד זה פשוטים להבנה, כל עוד הקו המוביל שלהם נהיר למי שמעביר את הלימוד.

השיעור עוסק במונח 'משבר' השגור בפינו ומבטא על פי רוב בעברית בת ימינו מצב רגשי של שבר, קושי ואף ייאוש. בשלב הראשון של הלימוד נתחקה אחר מקורו של המושג בעברית המקראית והתלמודית, ונגלה כי יש לו קשר ישיר ללידה דווקא. הפסוקים מישעיהו (המופיעים, אגב, מילה במילה גם בספר מלכים ב', פרק יט) מתאימים לכאורה למשמעות המוכרת לנו למילה 'משבר', אלא שהפרשנים מגלים כי מדובר דברים מוחשיים לחלוטין: פי הרחם של האשה, או הכיסא שעליו יושבת האישה בשעת לידתה.

בשלב השני של הלימוד נעמיק במשמעות הרגשית של המונח, דרך שירו של אהוד בנאי. זהו הטקסט המרכזי בשיעור, ועליו כדאי להתעכב ולעיין היטב במילותיו. בסופו של החלק הזה, כדאי לשאול מאין לוקח אהוד בנאי את המקור לרעיונותיו, ומכאן נגיע לטקסט האחרון מן הגמרא. 

הטקסט מן הגמרא הוא תיאור מפורט ופיזי מאוד של מצב העובר במעי עמו. חשוב לאפשר למשתתפים לראות את התמונה לנגד עיניהם, אך יש לזכור כי מדובר בטקסט שאינו רפואי, אלא חינוכי. החלק המשמעותי מגיע בתיאור היחסים בין העובר לאמו, ובפחד המוות שמרחף מעל לסיטואציה. בהמשך, מופיע המיתוס שלפיו העובר בבטן אמו יודע הכול, והמלאך משכיח ממנו את כל מה שלמד עם יציאתו מהרחם. זהו חלק ממיתוס שמופיע אחר כך גם בתיאוריות חינוכיות, הנוגעות לכך שתפקיד המחנך הוא להזכיר לילד את מה שהוא ידע פעם, ושכח.
אפשר לסיים את הלימוד באסיף שיכול לקחת לשני כיוונים שונים:
1.	לדבר על המשבר כהזדמנות. ההבנה שצמיחה ושינוי יכולים לבא דרך פרידה ממשהו קודם, שטומנת בחובה גם חוויה משברית.
2.	מקום אישי יותר: להזמין את המשתתפים לספר על איך הם רואים את המושג של משבר הלידה – כהורים או כילדים.