הצעת הנחיה

כמה מילים על המתודה: כדי שהלימוד יעניין את הלומדים, הוא חייב לעורר עניין אצל מי שמעביר אותו. כל השאר הוא רק כלים לעבודה. ניתן לבחור מתי ואיך לעבוד במליאה ומתי בחברותא. רוב המקורות בלימוד הזה פשוטים להבנה, כל עוד הקו המוביל שלהם נהיר למי שמעביר את הלימוד.
הלימוד מבקש לעקוב אחר רעיון הקנאות. כדי להעבירו חשוב להבין תחילה את הקשר הלשוני שבין קנאה לקנאות - לקנא ל... ולקנא ב... 
בלימוד זה נתמקד בתופעה הקנאות כביטוי של קיצוניות של יחידים העולה על פני השטח באופן בלתי צפוי, כאשר הקנאי אינו מסוגל לסבול דרך אחרת מזו שנחשבת בעיניו ראויה.
נפתח בשירו של אלתרמן 'ניגון עתיק' המתאר קנאות לאישה אהובה. לכאורה זהו שיר אהבה שבו הדובר מוכן למסור את שתי עיניו ואף את חייו למען אהובתו, אך בסופו מתברר כי זוהי אהבה הרסנית שאינה יכולה לסבול את נפרדות האהובה ממנו. מעבר זה חשוב כפתיחת הלימוד.
פנחס ואליהו הם דמויות של קנאים מקראיים, כל אחד מקנא לאלוהים בדרכו, בזמנו ובמקומו, ואצל שניהם הקנאה מובילה למותם של מי שעמדו בדרכם. לכל אחד מהם מגיב אלוהים בדרך אחרת, ומתוך תגובתו אנו יכולים לנסות ולהבין אם ההתנהגות הייתה ראויה או לא; האם היא מתיישבת עם 'אל קנא ונוקם', או עם 'אל רחום וחנון'? במקרה של אליהו, יש הפרדה בין הסצנה שבה מתרחש האירוע הקנאי, לבין השיחה עם אלוהים בעקבות המאורע.

בסיום נתמקד במדרש מפרקי דרבי אליעזר הממזג את דמותם של פנחס ואליהו לדמות אחת, ממלא את החללים בתיאור מפגש טעון שבין אלוהים לאליהו בהר חורב. מתוך המדרש ניתן להבין כי למחבר יש ביקורת על ההתנהגות הקנאית החוזרת ועולה, ועל חוסר הסבלנות הנדרשת אל מול התנהגויות אנושיות. המדרש חותם בכך שאליהו נשלח בכל פעם מחדש לעולם כדי להיווכח שבני ישראל אכן שומרים את הברית, והוא נקרא מעתה 'מלאך הברית'.  
מעניין כי למרות היותו קנאי, קיבל אליהו דימוי של 'סנטה קלאוס' יהודי, דמות פלאית בעלת זקן ארוך ולבן המבקרת את ילדי ישראל בליל הסדר. לפי המדרש שלפנינו, הוא 'נענש' ואינו  יכול לנוח על משכבו בשלום כשאר גיבורי המקרא, אלא נאלץ להתרוצץ בין כל טקסי ברית המילה בעולם, כדי לכפר על התנהגותו בהר הכרמל.

בסיום הלימוד מומלץ לחזור לשירו של אלתרמן ולתהות שוב על כותרתו: 'ניגון עתיק'. האם יש כאן חזרה היסטורית על קנאות שמתגלגלת לאורך הדורות?