הצעה ללימוד
פתיחה: אֶפְצְחָה בּוֹ שִׁירִים וּרְנָנוֹת
נפתח את השיעור בהקשבה לפיוט לט"ו בשבט ממסורת יהודי מרוקו, המופיע בדף המקורות (http://www.piyut.org.il/tradition/264.html?currPerformance=296 ). הפיוט עוסק במנהג אכילת פירות בט"ו בשבט. המשורר פונה לאל בראש השנה לאילנות בבקשה לברך את האילנות ואת עולם הצומח כולו. על פי הפיוט, הפירות שנאכלים בט"ו בשבט הם משבעת המינים, ובבתי השיר משובצים פסוקים שונים מברכת המזון וממקורות נוספים. הפיוט ישמש אותנו לפתיחה בלבד ולא נרחיב עליו את הדיבור. נאפשר למוזיקה לדבר ואחר כך נציג בקצרה את מנהג אכילת פירות שהשתבחה בהם ארץ ישראל, ונראה כיצד הוא בא לידי ביטוי בפיוט. 
לימוד קבוצתי: מפירות האילן והארץ 
הפיוט מתאר את מנהג אכילת הפירות בקהילה במרוקו, אך זהו מנהג שהיה מקובל בקהילות רבות. נעיין בדברי הרב חיים פלאג'י מאיזמיר שבטורקיה, בספרו 'מועד לכל חי', המתאר גם הוא מנהג זה. בתחילת דבריו מתאר הרב פלאג'י את המנהג הרווח ברוב תפוצות ישראל לאכול פירות בט"ו בשבט, ובהמשך הוא מפרט דרכים שונות לקיום המנהג: האחת, שכל משתתף בסעודה מברך על פרי אחד; דרך שנייה היא לאכול את הפירות על פי הסדר המופיע בספר 'פרי עץ הדר'; דרך שלישית היא לאכול פירות משבעת המינים דווקא. לבסוף הוא מביא מנהג נוסף של ט"ו בשבט שאינו קשור ישירות לאכילת פירות, והוא שהילדים בתלמודי התורה לומדים את חמישה-עשר (ט"ו) פרקי 'שיר המעלות' בסוף ספר תהלים יחד עם אביהם בבית. 
שאלות והנחיות לקבוצה
•	אילו משמעויות יכולות להיות לכל אחת מדרכי קיום המנהג?
•	כיצד נוהגים בט"ו בשבט בביתכם?
•	מהו לדעתכם הקשר בין אכילת פירות לט"ו בשבט?
לימוד בחברותא: אכילה והנאה 
כדי להבין את המשמעות שיכולה להיות לקשר בין ט"ו בשבט לבין אכילת פירות, נעיין במסכת ראש השנה במשנה, שמציינת כי ט"ו בשבט הוא ראש השנה לאילן. ר' עובדיה מברטנורא מסביר  כי זה המועד הקובע את מעבר השנים לגבי מעשר שני ומעשר עני. מעשר שני מתייחד בכך שהוא לא ניתן לאדם אחר (לכהן, ללוי או לעני), אלא האדם עצמו אוכל את הפירות בתנאים מסוימים בירושלים.
נקרא את הקטע של הרב אלשיך, המקשה על הפסוק 'וְאָכַלְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר... לְמַעַן תִּלְמַד לְיִרְאָה אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ' (דברים, יד, כג) - כיצד יכולות האכילה והשתייה, שנועדו לתחזק את הגוף, ללמד את האדם יראה? לכאורה רק פעולות רוחניות כמו תפילה או לימוד מביאות ליראה. בתשובתו הוא מציב שני ערכים הנלמדים ממצוות מעשר שני - קדושה, שמתבטאת בציווי לאכול בירושלים בטהרה, ובכך מרגיש האדם שהוא אוכל משולחנו של מלך, ולומד לראות באוכל ערך של קדושה; וענווה - הפקעת הבעלות של האדם על פירותיו. הידיעה שהפירות שייכים בסופו של דבר לבורא עולם ולא לאדם שמגדל אותם, מלמדת אותו ענווה, ומהווה תזכורת שהאדם הוא אורח בעולמו של האל.

אסיף 
בדברי הרב אלשיך הכרנו את מצוות מעשר שני ואת ייחודה. ראינו כיצד אכילה יכולה להביא ליראה ואת התנאים הדרושים לכך.
שאלות והנחיות לקבוצה
•	מה ניתן להסיק מדברי האלשיך על מנהג אכילת פירות בט"ו בשבט? 
לימוד מונחה: ליהנות מן העולם
לאחר שראינו שלאכילה ולשתייה יש יכולת להביא ליראת ה', ננסה לעשות צעד נוסף לקראת הבנת המשמעות של אכילת פירות בט"ו בשבט, באמצעות לימוד משותף של הבן איש חי.
נחלק את דברי הבן איש חי לשלושה משפטים: 
במשפט הראשון הוא מצטט מתוך התלמוד הירושלמי אמירה המחייבת הנאה מן העולם. לכאורה, החיוב ליהנות מן העולם עומד בסתירה לתפיסה המקובלת על סגפנותה של הדת והעדפתה את הרוח על פני החומר. עמדה אמביוולנטית זו של היהדות ביחס להנאות מן העולם באה לידי ביטוי גם ביחסה לנזיר: מצד אחד הוא נתפס כמורם מעם, אך הנזירות היא לתקופה מוגבלת ובסיומה הוא צריך להביא קורבן חטאת, ככפרה על כך שוויתר על טובו של העולם שברא אלוהים. האמירה מהתלמוד הירושלמי מעמידה את ההנאה עצמה כערך, כחובה, מבלי להסביר מדוע (כמו מה יכולה להיות הסיבה הדתית לחובה ליהנות מן העולם?).
במשפט השני מספר הבן איש חי על ר' אלעזר, שהתאמץ מאוד לקיים את מאמר הירושלמי  המובא לעיל, אך הוסיף להנאה את מרכיב ההתחדשות. ההתפעלות מכל דבר חדש גורמת לאדם להתפעל מיצירת האל ובכך מחזקת את היראה. בט"ו בשבט בפרט, בתחילת הפריחה לקראת הבשלת הפרי, יש גם מרכיב של התחדשות. 
במשפט האחרון מוסיף הבן איש חי את העני למעגל החייבים בהנאה מן העולם. בכך יש מסר בשלושה רבדים: א. גם העני זכאי לאכילה שמביאה ליראה; ב. העני הוא חלק מהמעגל החברתי; ג. לפרט ולחברה יש אחריות לכך שהעני יוכל ליהנות מן העולם.   
שאלות והנחיות לקבוצה
•	כיצד יכול ט"ו בשבט להוות חוליה המקשרת בין החובה ליהנות מן העולם לבין האחריות כלפי העני? 			
סיכום: עניים סביב שולחנו				
לסיום נקרא את הקטע האחרון של הרב פלאג'י, המופיע במקור בספרו 'מועד לכל חי', לקראת סוף הסימן העוסק בחודש שבט. הרב פלאג'י מוסיף לדיון שני דברים: הוא מעגן את הקשר שבין ט"ו בשבט לבין האחריות לעני; והוא מעיר כי הלימוד על החובה לשתף את העני, צריך להביא לעשייה של צדקה ואחריות חברתית. 
לסיכום, מתברר כי ההנאה והנתינה, שבמבט ראשון נראים כסותרים זה את זה, דווקא קשורים זה בזה בקשר מהותי, העולה מתוך מנהג אכילת הפירות בט"ו בשבט ובניסיון להבין את מקורו. הקדושה שבאכילת הפירות משולחנו של המלך, והענווה מכך שאנו מבינים שהפירות שגידלנו אינם רכושנו - מחזקות את היראה בנו. אנו מצווים ליהנות מן העולם שברא הקדוש ברוך הוא, אך הנאתנו לא תהיה שלמה אם לא נכליל גם את העניים במעגל הנהנים מפירות העולם. באופן כזה האכילה הגשמית הופכת לפעילות רוחנית ונעלית.