בין נר דולק ללהבה בוערת: איך עושים שינוי חברתי?
הצעה ללימוד
פתיחה: נר איש וביתו
מצוות הדלקת נרות החנוכה בכל שמונת ימי החג היא המצווה המרכזית בחג החנוכה. לפי המסורת היהודית, הדלקת הנרות היא זכר לנס פך השמן שהספיק להדלקת המנורה בבית המקדש במשך שמונה ימים. 
לפני שנתקבעה הלכה זו, הייתה מחלוקת בין בית שמאי לבית הלל בנוגע לאופן הדלקת הנרות. נפתח את המפגש בקריאת המחלוקת מתוך מסכת שבת בתלמוד הבבלי: לדעת בית הלל (שהתקבלה בהלכה) "מוסיף והולך", כלומר יש להדליק ביום הראשון נר אחד ובכל יום להוסיף עוד נר, עד שמגיעים לשמונה נרות ביום האחרון. ואילו לדעת בית שמאי, יש להדליק ביום הראשון שמונה נרות, ואחר כך "פוחת והולך", עד שביום השמיני מדליקים רק נר אחד.
הלל הזקן ושמאי הזקן שימשו במקביל כראש הסנהדרין וכאב בית דין. כל אחד מהם ייצג אסכולה הלכתית שונה ותלמידיהם שפעלו בתקופת חורבן הבית השני, השתייכו לשתי קבוצות שהיו בנות פלוגתא קבועות: בית שמאי ובית הלל. בדרך כלל נטו בית שמאי להחמיר יותר מבית הלל, ועל כן נותרו עד ימינו הדימויים 'בית הלל' ו'בית שמאי' לתיאור גישה מקִלה או מחמירה.
לאור הידוע לנו על אופי המחלוקות שבין בית שמאי לבית הלל, ייתכן כי גם מחלוקת זו על נרות החנוכייה אינה טכנית בלבד, אלא טמונות בה עמדות עמוקות יותר באשר לדרך שבה דברים צריכים להתרחש במציאות - האם יש להוסיף על האור ולהתקדם קמעה קמעה, או שיש לפתוח בעוצמה גדולה, ומכאן להפחית ולרדת?
לימוד בחברותא: 
פרשנים רבים נדרשו למחלוקת זו בין בית שמאי ובית הלל. נלמד בחברותא שתי משמעויות סמליות שהוענקו לה על ידי פרשנים.
'השפת אמת' (ר' יהודה אריה לייב מגור), מביא בשם רבו משל, ולפיו באש הדולקת בנר נעשות במקביל שתי פעולות שונות והפוכות: האש שורפת ומכלה את הנר ('סור מרע'); והאש היא גם זו שמפיצה את האור ('ועשה טוב'). בית שמאי שמים את הדגש על המשמעות הראשונה – 'סור מרע'. הנר מסמל במשל זה את הרע, וככל שהאש דולקת זמן רב יותר, כך הנר פוחת והולך. על פי תפיסה זו, בכל יום שעובר בחנוכה פוחתים הנרות ופוחת הרוע. לעומתם מדגישים בית הלל את החלק השני – 'ועשה טוב', ומתייחסים אל האור שמפיצה האש, שאותו יש להרבות ולהפיץ, וככל שהנר דולק יותר, כך יש יותר אור. ככל שעוברים ימי החנוכה מתווספים הנרות והאור הולך וגדל. 
לפי זה, בעת הדלקת נרות חנוכה נעשות שתי פעולות מקבילות: הפצת האור בכל פינה נידחת וחשוכה, בבחינת 'נר מצווה ותורה אור' (משלי ו); –ומיגור הרע, בבחינת 'ובערת הרע מקרבך' (דברים א). 
כדי לחבר רעיון זה לעשייה חברתית, נקרא כעת את דבריו של הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס. לוינס מסביר כי מהפכה חברתית מתחילה אצל האדם המבקש לחולל שינוי, אשר גם בעת המרד הוא נזהר שלא לפגוע בחפים מפשע. המהפכנות אינה מתחילה ונגמרת בהפגנות קולניות בחוצות העיר אלא בהתגייסות למען רעיון. לדבריו, על האדם לבחון איזה שינוי הוא רוצה לבצע: האם הוא רוצה לבער את הרע וללכוד את הפושע, או שהוא רוצה להפיץ את הטוב על ידי שמירת הצדק השורר בחברה. לוינס מציע בקטע שתי דרכים אפשריות לשינוי חברתי, אשר כל אחד הרוצה לחולל שינוי בחברה בה הוא חי, צריך לבחון. 
פרשנות סימבולית נוספת למחלוקת בית שמאי ובית הלל מציע הבן איש חי, המתאר את המחלוקת כמתח בין שתי מידות של אלוהים הסותרות זו את זו- בית הלל מייצג את מידת החסד ובית שמאי מייצג את מידת הגבורה. מידת החסד מתייחסת לנתינה, לחוסר הגבולות, לשפע ולגמישות; ומידת הגבורה מתייחסת לדין, לצדק, למשפט, לגבולות ולאמת בלתי מתפשרת. כיצד ניתן לבחור ביניהן?
דילמה זו בין חסד לגבורה, ממשיכה למעשה את הדילמה הקודמת שמציג ה'שפת אמת'. האם יש לפעול במהלך שינוי חברתי על פי מידת החסד - בגמישות, בנתינה, בסבלנות ובהפצת האור, כבית הלל; או שיש לחולל שינוי על פי שיטת בית שמאי, במידת הגבורה - בדין, במשפט ובאופן בלתי מתפשר, על ידי ביעור הרע ושרפת הנר.
נקרא כעת קטע מספרו של ארי דה-לוקה, 'היפוכו של אחד', המציג שני לוחמים חברתיים בתקופת מרד הסטודנטים באירופה. מול גיבור הספר, המבקש לחולל שינוי רדיקלי במציאות, לצאת לרחובות ולעמוד מול השוטרים, עומדת נערה המחוללת את השינוי בדרך שקטה יותר, במסדרונות בית הספר, שם היא עובדת עם ילדים ומחנכת אותם לרעיונות המהפכניים. גם קטע זה ממחיש את ההבדל בין שתי הדרכים הפתוחות בפני מי שרוצה לחולל שינוי במציאות: מלחמה בחוסר צדק, או חיזוק הטוב במציאות, הגברתו והעצמתו באופן איטי ומדורג. 
סיכום: 
במהלך המפגש דנו בשתי דרכים מרכזיות העומדות בפני מי שרוצה לחולל שינוי בחברה, בכל אחת מן הדרכים יש יתרונות וחסרונות וחשוב להציף אותם בתוך הקבוצה. חשוב להדגיש בפני הקבוצה כי אין כאן העדפה של דרך אחת על פני האחרת, אלא שתי הדרכים לגיטימיות ומתאימות לאופי שונה של אנשים.
הקטע האחרון עוסק בהלכה הקובעת כי יש להניח את החנוכייה על אדן החלון או בפתח הבית כדי לפרסם את הנס. בהקשר זה נקרא את דבריה של ז'ואל הנסל, חוקרת הגותו של עמנואל לוינס, המסבירה מאמר שכתב על הסימבוליקה של הלכה זו. לדבריו, כאשר אנו מפנים את החנוכייה והנרות כלפי חוץ, אנו מצהירים על מחויבותנו לראות את החוץ, ולהגיע אל מה שמעבר למרחב הפרטי שלנו. בדומה לנרות, גם אנו צריכים לפנות החוצה מעצמנו, אל החברה סביבנו, ולחולל בה נס.