"וְעַתָּה אֲחוֹתִי הַחֲרִישִׁי אָחִיךְ הוּא": עיון מורחב בפרשיית אמנון ותמר 
הצעת הנחיה:
מבוא:
דף הלימוד עוסק בפרשיית האונס של תמר על ידי אחיה מצד אביה - אמנון. במהלך הלימוד נבחן את התנהגות הדמויות בעלילה: תמר הנאנסת, אמנון האנס, אבשלום אחיה, ודוד המלך - אביהם של השלושה. נתמקד בעיצוב הלשוני של הטקסט, בפרשנותם של חז"ל ונשווה למקומות אחרים במקרא אשר יסייעו להבין את הרקע לסיפור טעון זה.
הלימוד מורכב מארבעה חלקים. כל חלק מתמקד בהיבט אחר בפרשייה הנדונה, וכולל מקורות ללימוד ועיון ושאלות מנחות (הערה למנחים: מומלץ לבחון את מידת התאמתן של השאלות המנחות לקבוצה הנתונה. ייתכן שקבוצה מיומנת בעלת רקע בנושא תזדקק לפחות שאלות מנחות). 
חלק א: "אַל אָחִי, אַל תְּעַנֵּנִי" - עוסק בסיפור האונס עצמו, כפי שמופיע בספר שמואל א', יג, א-כב. כבר בתחילת הסיפור מודגשים הקשרים המשפחתיים בין גיבורי הפרשה: "וַיְהִי אַחֲרֵי כֵן וּלְאַבְשָׁלוֹם בֶּן-דָּוִד אָחוֹת יָפָה וּשְׁמָהּ תָּמָר; וַיֶּאֱהָבֶהָ אַמְנוֹן בֶּן-דָּוִד" (פסוק א). לאורך כל הפרשייה מוזכרים שוב ושוב קשרי הדם, בהדגשת המילה 'אח' על הטיותיה השונות, 19 פעמים! אפילו בבקשתו הבוטה של אמנון "בואי שכבי עימי", זועקת בסוף המשפט המילה "אחותי" (פסוק יא). העובדה כי יחסי האח והאחות, הנקשרים לרוב לקשרי אהבה ותמיכה, מקושרים בפרשייה זו ליחסי תאווה, ניצול ואונס אלים, מחדדים עוד יותר את החולניות המבצבצת מן הסיפור, ואת המשתקף ממנה - את ריקבונה והידרדרותה של ממלכת דוד. 
תמר מוצאת את עצמה בסיטואציה קשה ותוקפנית, ואף על פי שבתקופתה מעמדה כאשה נמוך (למרות היותה בתו של מלך ירושלים ונכדתו של מלך גשור) - התנהגותה איננה פסיבית כלל והיא נוקטת כל דרך כדי למנוע את המעשה: (א) היא מנסה לדבר אל ליבו "וַתֹּאמֶר לוֹ, אַל אָחִי אַל-תְּעַנֵּנִי" (פסוק יב); (ב) היא מנמקת את בקשתה ומפצירה "כִּי לֹא יֵעָשֶׂה כֵן בְּיִשְׂרָאֵל" (פסוק יב); ומבקשת שוב "אַל תַּעֲשֵׂה אֶת הַנְּבָלָה הַזֹּאת" (פסוק יב); (ג) ושולחת איום מרומז "וַאֲנִי, אָנָה אוֹלִיךְ אֶת-חֶרְפָּתִי, וְאַתָּה תִּהְיֶה כְּאַחַד הַנְּבָלִים בְּיִשְׂרָאֵל (פסוק יג); (ד) לבסוף היא נוקטת טקטיקה אחרת ומנסה להשהותו "וְעַתָּה דַּבֶּר נָא אֶל הַמֶּלֶךְ, כִּי לֹא יִמְנָעֵנִי מִמֶּךָּ" (פסוק יג). 
גם לאחר האונס תמר אינה שותקת: (ה) היא פונה שוב לאחיה "וַתֹּאמֶר לוֹ, אַל-אוֹדֹת הָרָעָה הַגְּדוֹלָה הַזֹּאת מֵאַחֶרֶת אֲשֶׁר-עָשִׂיתָ עִמִּי לְשַׁלְּחֵנִי" (פסוק טז). ולאחר שהיא מגורשת בחרפה מחדרו היא איננה מסתירה את החוויה המשפילה ומתאבלת באופן סמלי ומופגן על חילול גופה (ו): "וַתִּקַּח תָּמָר אֵפֶר עַל-רֹאשָׁהּ, וּכְתֹנֶת הַפַּסִּים אֲשֶׁר עָלֶיהָ קָרָעָה וַתָּשֶׂם יָדָהּ עַל-רֹאשָׁהּ" (פסוק יט). לבסוף היא פותחת את פיה בפעם האחרונה בזעקה מצמררת (ז): "וַתֵּלֶךְ הָלוֹךְ וְזָעָקָה" (פסוק יט). 
חז"ל העצימו עוד יותר את מעשיה: התלמוד במסכת סנהדרין מתאר בצורה מפורטת כיצד פגעה תמר באיבר מינו של אמנון, ורלב"ג מעלה את האפשרות כי תמר עלבה באמנון וכך פגעה בו נפשית. ניתן לטעון כי פרשנויות אלו לא נכתבו מתוך ראייה פמיניסטית, אלא כדי להסביר ולהצדיק את שנאתו של אמנון כלפיה לאחר האונס, אך לא ניתן להתעלם ממידת האקטיביות שהם מיחסים לתמר.
חלק ב: "וְאָמַרְתִּי אֲלֵיכֶם הַכּוּ אֶת אַמְנוֹן וַהֲמִתֶּם אֹתו" - מתמקד במניעיו של אבשלום. לכאורה, אבשלום ביקש לנקום באמנון על שחילל את כבוד אחותו, ועל כן הורה לנעריו לרוצחו. אך נראה כי יש יסוד להניח כי לא כבוד אחותו מניע אותו אלא כבודו שלו - מתוך רדיפה אישית שלו אחר כס המלוכה. מסיבה אסטרטגית זו הוא מצווה על תמר להחריש לאחר מעשה האונס, ומחכה לשעת הכושר שלו מול אמנון. 
בדף הלימוד נשווה בין שושלת בני דוד המוזכרת בשמואל ב' ג, ב-ה לבין השושלת המוזכרת בדברי הימים א', ג, א-ג. מההשוואה עולה כי אבשלום הוא אמנם יורש העצר השלישי, אך אחיו הגדול יותר הנו דמות עלומה המוזכרת בספר שמואל ב' כ'כלאב' ובדברי הימים א' כ'דניאל'. נראה כי הייתה זו חוליה חלשה בשרשרת המלוכה, והמפרשים מציעים לכך סיבות שונות (מוות בגיל צעיר, העדפת התורה במקום המלוכה, ייחוס מפוקפק לדוד). לעניינינו,  נראה כי הדבר היחיד המפריד בין אבשלום לבין כיסא המלך הוא אמנון, הגדול ממנו. ואכן, כעבור שנתיים נקרית לאבשלום ההזדמנות והוא דואג לחסל את אמנון. טיעון זה מסביר מדוע הורה אבשלום לתמר להחריש ומדוע חיכה לנקמתו שנתיים. 
חלק ג: "כִּי חֶרְפָּה הִיא לָנוּ" - משווה בין אונס תמר לאונס דינה בספר בראשית, פרק לד. קשה להתעלם מהדמיון בין שני הסיפורים, הן מהבחינה הלשונית והן מבחינת התנהלות העניינים. בשני המקומות בולטת שתיקת האב ונקמת האחים, המונעת לא רק מכבוד אחותם אלא גם מרווחים חומריים (בספר בראשית הרווח הוא ביזה). היחס לנאנסות בשני המקרים הוא כאל חפץ, כלי משחק בידי האנס ובידי אחיהן. ואולם, אחד ההבדלים המשמעותיים בין שני הסיפורים הוא מידת האקטיביות שלהן. בעוד דינה מושתקת לחלוטין, התנגדותה האקטיבית של תמר מצוינת בכתוב.
ספורנו מצביע על הבדל נוסף הבא לידי ביטוי בהתנהגות האנסים: חמור בן שכם מגלה אהבה כלפי דינה לאחר האונס, ומציית לכללים הנהוגים באותה עת (דברים כב, כח-כט) – נותן עליה מוהר ומבקש לשאתה לאשה. אך אמנון מפתח שנאה עזה כלפי מי שלפני רגע כה השתוקק אליה, והוא מגרש אותה מחדרו בבושת פנים חרף הפצרותיה. 
חוק אונס הבתולה בספר דברים, על אף הקושי שבו לקורא בן ימינו, נועד להגן על הנאנסת העלולה להיוותר לבדה ולסבול כל חייה מחרפת רעב. חוק זה מבטיח לה הגנה כלכלית טביטחון לכל ימי חייה, שכן האנס לא יוכל לעולם לגרשה. כך, בעוד חמור בן שכם לקח אחריות על מעשיו, אמנון עבר על שני חוקים – גם אנס וגם לא לקח אחריות ולא דאג לאחותו (אין ספק שכאן המצב מורכב יותר מכיוון שהוא אינו יכול לשאת את אחותו, אך עדיין, נראה כי תמר ציפתה שלאחר "הנבלה שעשה" ייקח אחריות על מעשיו). 
חלק ד: "שִׁלְחוּ נָא אֶת זֹאת מֵעָלַי הַחוּצָה" – עוסק בהתנהגותו האכזרית של אמנון והשינוי הקיצוני ביחסו לתמר. הרב יוסף דב סולובייצ'יק, מנתח בספרו 'ספר האמונה' את התנהגותו של אמנון, ומסביר שהיא כאילו "שמה מראה" מול פניו ושיקפה לו את תאוותו, את חטאו, את נבלתו ואת תועבתו, ובמילותיו של הרב סולובייצ'יק: "לחטא השפעה מאזוכיסטית. אמנון שנא את עצמו והעביר את שנאתו לתמר העלובה על לא אשם בכפה. אותה תמר היפה להפליא – נהפכה בעיניו לסמל התועבה והשנאה".
לסיום נקרא את דבריו של עמוס ישראל-פליסהואור, פעיל במחלקה החינוכית במרכז הסיוע לנפגעי ונפגעות אונס ותקיפה מינית בירושלים, המתאר את כרוניקת האונס כפי שהיא מופיעה בפרשיית אמנון ותמר. 

אופן הלימוד:
פתיחה במליאה: ניתן לפתוח את המפגש בסבב אסוציאציות קצר של המשתתפים לצמד 'אמנון ותמר'. ייתכן כי אצל חלק מהמשתתפים האסוציאציות יהיו חיוביות בעקבות הפרח היפה "אמנון ותמר"; ייתכן אף שהאסוציאציה תהיה של זוג משמים, בדומה לביטוי "כפתור ופרח" (קיימת אפילו חברת שידוכים בעלת שם זה (!) ראו http://amnontamar.itgo.com/about.html).
לאחר סבב האסוציאציות יציגו המנחים את הסוגיה הנלמדת. ניתן לקרוא יחד את הפסוקים המתארים את הפרשה (שמואל ב', יג, א-כב).
לימוד בקבוצות: עיקר הלימוד יהיה בקבוצות. מומלץ להקדיש לו לפחות שעה, כדי שניתן יהיה להתעמק במקורות, לעמוד על העיצוב הלשוני ולהשוות בין הקטעים בהתאם לשאלות המנחות (הערה למנחים: בקבוצות לימוד מסוימות (בעיקר בני נוער) כדאי לשקול קבוצות נפרדות של בנים ובנות בשל התכנים המיניים הטעונים). 
אסיף: בתום הלימוד רצוי להקדיש לפחות חצי שעה לאסוף את הרשמים מהלימוד. שאלות הסיכום המופיעות בסוף הדף נועדו לשלב זה - למקד את הדיון במליאה (הערה למנחים: ניתן להסיר את השאלות מדף הלימוד ולדון בהן רק בקבוצה הגדולה; לחלופין, ניתן לבקש מהלומדים להתייחס לשאלות אלה בקבוצות, ולאסוף את התובנות בדיון המסכם).
בנוסף לשאלות אלה ניתן לברר לסיכום:
•	האם האסוציאציה הראשונית שלכם ל"אמנון ותמר" השתנתה בעקבות הלימוד?
•	מה לדעתכם הייתה מטרת המקרא בחשיפת פרטי הפרטים של אונס תמר ויחסי אמנון-תמר-אבשלום?