מעשה השום: דף למנחה
 
חלק ראשון
הלימוד מתרכז סביב סיפור תלמודי 'מיניאטורי' משעשע, ומספק בראש ובראשונה הזדמנות ללימוד מהנה.
מצד התוכן, דן הלימוד במערכות יחסים לא שוויוניות, למשל בית ספר, תוך בחינת גבולות הסמכות של מורים ביחס לתלמידיהם – מה נחשבת דרישה לגיטימית של המורה מהתלמיד ומה חורג מתחום זה ואינו לגיטימי (למשל  ביחס לסגנון התנהגות, הופעה, טעם בלבוש וכדומה). נושא זה מעסיק תלמידים ומורים כאחד, ומעורר מחלוקות וקונפליקטים רבים.
כאשר הלימוד נעשה בקבוצת מורים, מומלץ להתעכב על הסצנה שבה יוצאים כל התלמידים מבית המדרש כאות מחאה. מורים רבים התנסו ב'מרד' או מחאה מסוג זה, והם מוזמנים לשתף את עמיתיהם בחוויותיהם.
בחלק השני נתמקד במבנה הסוגיה התלמודית על מנת לחזק מיומנויות של לימוד עצמי בקרב המשתתפים, ונרחיב את המבט לסיטואציות דומות אבל שונות של סולידריות חברתית.

חלק א – לימוד הסיפור (60 דקות)
שלב א: נחלק את דף המקורות למשתתפים. תחילה נקרא יחד את הסיפור בקול, ואחר כך נתחלק לקבוצות לימוד קטנות.
שלב ב: לאחר כ-20 דקות של לימוד בחברותא בעזרת השאלות המנחות, יבקש המנחה מכל קבוצה להכין את תיאור המקרה מנקודת מבטה של אחת הדמויות בסיפור:
-	רבי יהודה
-	ר' חייא
-	התלמידים
-	ר' שמעון

נתכנס במליאה לקראת השלבים הבאים:
שלב ג (10 דקות): רשומון – כל קבוצה מספרת בגוף ראשון את השתלשלות האירועים מנקודת מבטה של הדמות שלה. 
שלב ד (20 דקות): דיון פתוח בשאלות הבאות:
-	האם תביעתו של רבי יהודה מוצדקת? 
-	מהם גבולות הסמכות של מורה, אם הם בכלל קיימים, לקביעת הסדרים בכיתתו?
-	האם בעיה כזאת מוכרת לכם ממקומכם?
 
חלק ב – ההקשר הרחב של הסיפור בסוגיה התלמודית (zoom out) (35 דקות)
בחלק זה אנו לומדים את הסוגיה הרחבה שבתוכה משובץ סיפורנו. מטרתנו היא לעמוד על העומד מאחורי מקבץ הסיפורים, ומתוך כך להעמיק יותר בהבנת סיפור המוצא שבו פתחנו.
ניתן לקרוא את הטקסט בקבוצות הקטנות או במליאה, ולחלופין - ניתן לחזור לקבוצות ללימוד הסיפור הראשון בלבד, לדון בו במליאה ואחר כך ללמוד יחד את הסיפור האחרון (ר' מאיר ותלמידיו).

סיפורנו הוא האמצעי בשרשרת של שלושה סיפורים הנותנים זוויות ראייה שונות לאותו מוטיב – סולידריות חברתית ומניעת פגיעה ביחיד – ובכולם מככבות דמויות של חכמים מוכרים, תנאים. 
 בפרק הראשון במסכת סנהדרין ('דיני ממונות בשלשה') עוסקת הגמרא בהרכבים שונים של בתי הדין לפי דרגותיהם, ובתוך כך בהרכב בית הדין העוסק בעיבור החודש והשנה. להלן מבנה הסוגיה:
א.	ברייתא (משנה חיצונית – נפתחת במילים 'תנו רבנן' ומכאן שהמקור הוא תנאי, למרות שהיא אינה מופיעה במשנה עצמה): לפי הברייתא, הנשיא  מזמן את הרכב בית הדין להחליט על עיבור השנה.
ב.	סיפור מעשה הקשור לברייתא: בו הצטרף להרכב ללא רשות אדם שמיני, וכדי שלא לביישו ויתר חכם אחר (שמואל הקטן) על מקומו.
ג.	2 סיפורים המשתלשלים מהסיפור הראשון: על חכמים שקיבלו על עצמם אחריות למעשה שלא עשו, כדי למנוע בושה מזולתם. רצף הסיפורים מעמיד נושא עצמאי החורג מן הדיון המקורי, שעניינו כבוד האדם ומניעת בושה מהאחר.
השתלשלות עניינים כזו אופיינית לגמרא, אשר ערוכה ברצף מעין-אסוציאטיבי שמטרתו להעביר מסרים חינוכיים ורעיוניים מעבר לדיון ההלכתי. פעמים רבות מוצג הנושא הרעיוני דרך דברי אגדה, שאותם קל יותר לעכל ולקבל. כמו כן, כאשר הנושא מוצג דרך דמויות החכמים, הוא מאפשר ללמוד מהם על התנהגות ראויה או בלתי ראויה, על ערכים שראוי לאמץ והתנהגויות שראוי לדחות. אין לסיפורים אלה בהכרח ביסוס היסטורי אלא בעיקר ספרותי.
ביאליק ורבניצקי כללו סיפורים אלה בחטיבה 'מעשי חכמים' שבספר האגדה. 

דיון  
סיפור המעשה הנובע מן הברייתא על בית הדין לעיבור השנה, מעמיד את הסיטואציה הבסיסית שמתפתחת ברצף הסיפורים בהמשך: המנהיג קובע סדר ופוגע במי שמפר אותו, וכדי להימנע ממבוכה למפר הסדר, מתנדב אדם אחר לקחת על עצמו את האחריות למעשה. 
רבן גמליאל ידוע כאיש תקיף שהקפיד על סמכותו (למשל בעימות עם ר' יהושע – משנה, ראש השנה פרק ב משנה ט, וסיפור הדחתו – בבלי, ברכות כז ע"ב)
שאלה לדיון: כלום לא יודע רבן גמליאל שלא  שמואל הקטן הוא השמיני והמיותר?  
שתי תשובות אפשרויות לכך: האחת, שרבן גמליאל באמת לא יודע מיהו המיותר, שכן הוא הטיל על אחד מאנשיו לזמן את ההרכב. אפשרות שנייה היא שרבן גמליאל הוא שזימן את ההרכב, ולכן הוא בוודאי יודע מיהו האיש המיותר, ודבריו מכוונים להעליבו, וכששמואל הקטן קם הוא מבין את דבריו כביקורת על התנהגותו  ומקבל אותה.

מה הזיקה בין סיפור זה לסיפורנו על רבי ורבי חייא?
מבחינה צורנית יש דמיון בין הביטוי 'מי הוא שעלה שלא ברשות ירד', ל'מי שאכל שום יצא'. העורך יצר את הדמיון בין המעשים באופן ניסוח הדרישה של המורה, כדי להדגיש את תקיפותם של המנהיגים.
מבחינה רעיונית, אם נבין את דברי שמואל הקטן כביקורת, נוכל לראות גם בדברי ר' חייא ביקורת על הלבנת פנים בלתי ראויה של המנהיג.

נעיר עוד על סגולותיה האמנותיות של האגדה בתלמוד:
הַשכימו לי שבעה לעליה - רבן גמליאל קובע את מקומו של בית הדין בעלייתו. במקום אחר מסופר שלשם היה מעלה את העדים לצורך ההחלטה על קידוש החודש (משנה, ראש השנה פרק ב, משנה ח: 'דמויות צורות לבנות היו לו לרבן גמליאל בטבלא ובכתל בעליתו, שבהן היה מראה את ההדיוטות ואומר: הכזה ראית או כזה?') – מבחינה מטפורית, העלייה מבטאת את העילית, ונראה שאדם אנונימי כלשהו רצה להסתפח לפורום המכובד, אל בני העלייה.

בסוף הסיפור השני (מעשה השום) נאמר כי ר' חייא למד לנהוג כך מרבי מאיר, ועל כן מובא כאן מעשה דומה לכאורה של ר' מאיר, שבתורו לקח דוגמה משמואל הקטן – הסיפור הראשון!  בכך יש סגירה ספרותית של רצף הסיפורים, אף שכל אחד מהם מציג  כאמור זווית שונה.

נקרא את הסיפור השלישי, ונבקש מהמשתתפים לספרו בלשונם ולהעלות שאלות ביחס אליו (בשלב זה מומלץ לקדם את הלימוד דרך העלאת שאלות של הלומדים, כמצע להבהרת הסוגיה):
-	מהם קווי הדמיון והשוני בין סיפור זה לשניים שקדמו לו?
-	איזה יחס עולה בכם למקרא הסיטואציה המתוארת בסיפור?

הצעות להעמקה:
-	מה כוונת דבריה של האישה הפונה לר' מאיר? האם היא מבקשת ממנו משהו מסוים?  
-	מדוע היא פונה דווקא אל ר' מאיר?
-	מה פשר הביטוי 'אחד מכם' – כלום אין היא יודעת מיהו אותו האיש שקידשה בביאה? ושמא מבקשת הגמרא להעלים את זהותו?
מבחינה הלכתית, אישה פנויה מתקדשת בביאה והופכת לאשת איש. פנייתה יכולה להעיד על שתי בקשות שונות (א) מימוש זכויותיה, כלומר, שהגבר יכיר בחובותיו כלפיה ויינשא לה; (ב) ביטול מעמדה ונתינת גט על מנת שתוכל להינשא לאחר.
מכך שהיא פונה אל ר' מאיר ולא לאדם עצמו, נראה שאותו תלמיד לא מכיר באחריותו כלפיה (שטיינזלץ מבאר שהוא הונה אותה ואמר לה שהוא בא עליה לשם נישואין). ייתכן גם שהיא אינה יודעת מי האיש, אלא רק שהוא מתלמידי ר' מאיר. ואולי היא פונה לר' מאיר בהתרסה, שייקח אחריות על תלמידיו, וירסן אותם.
-	מה עושה רבי מאיר ומדוע?
לכל הנוכחים בסיטואציה, כמו גם למספר ולקוראיו, ברור שלא רבי מאיר הוא האיש שקידשה בביאה, והזיקה לסיפורים הקודמים היא בפעולה שהוא נוקט והנחייתו לתלמידיו לעשות כמותו, כדי לחסוך בושה מתלמידו ששכב עם האישה, ולפתור את הבעיה בצורה אנונימית שלא תחולל מהומות ומבוכה.

המשותף לכל שלושת הסיפורים הוא לקיחת אחריות של אדם על מעשה שלא עשה, על מנת למנוע בושה מחברו. אך בסיפור השלישי הסיטואציה מעט שונה. אין זו התנגשות נוספת בין מנהיג לאחד מבני החבורה, אלא התנגשות בין דמות חיצונית לחבורה (אישה!) לאחד התלמידים, והמנהיג מורה לתלמידיו את הדרך הראויה תוך שמירה על כבוד תלמידו. 
סיפור זה מעורר אי-נחת גדולה. בשרשרת סיפורים שעניינם כבוד האדם, האישה אינה זוכה כלל לכבוד (ואולי היא אף מבוזה בפרהסיה: מי היא זו שאינה יודעת עם מי שכבה?). בין אם כוונתה לקבל גט ובין אם כוונתה לממש את זכויותיה – האחווה הגברית היא הערך המועדף על חשבון כבוד האשה.
כאשר אנו לומדים מחז"ל על כבוד האדם, בל נתעלם מכך שלא את כל המסרים התלמודיים ראוי לאמץ. 
ואולי זהו סיפור חתרני שבא להעביר ביקורת על ר' מאיר. האשה – האחר האולטימטיבי – מאשימה את כל החבורה ובראשם את מנהיגה ('אחד מכם'). היא הרי הייתה יכולה לפנות בחשאי לר' מאיר ולהצביע בפניו על תלמידו.
המסר של הסיפור הוא שהעוול שנעשה לה לא היה רק של אותו תלמיד ששכב איתה ובכך גזר את מעמדה האישי, אלא זהו עוול קבוצתי. ייתכן שהסיפור שובץ כאן כתמונת ראי לסיפור הקודם שבו כל החבורה הגנה על הפרט, וכאן כל החבורה פשעה כלפי מי שאינו משלהם, לכאורה מתוך הגנה על חברם.