דף למנחה
פתיחה: אחריות ומנהיגות 
מגילת רות, הנקראת בחג השבועות, מכילה בתוכה רצף של ניגודים: עושר ועוני, חיים ומוות, נשיות מול גבריות, הורים מול ילדים (וגם: עזיבה וחזרה, בצורת ושפע). בין הקצוות המנוגדים יש תנועה והתפתחות מתחילת המגילה ועד לסופה. החיבור בין הקצוות הללו מעורר שאלות על אחריות חברתית: מהי מידת האחריות של החברה לעניים בתוכה? מהם היחסים הראויים בין הנותן והמקבל? כדי להשיב על שאלות אלה נקרא קטעים מן המגילה ומן הפרשנות שהתפתחה סביבה, ונלבן סוגיות חברתיות המעסיקות אותנו בחיי היומיום, מן הזווית הייחודית של חג השבועות.
נפתח את המפגש בקריאת הפסוקים הראשונים מן המגילה, המתארים את האסון שפקד את משפחתו של אלימלך: מותו ומות שני בניו, שעזבו את ארץ כנען למואב. המגילה אינה משיבה באופן גלוי לשאלה: מה היה חטאם של אלימלך ובניו, ומדוע נענשו בצורה כה חמורה? ועל כן התפתחה סביבה פרשנות ענפה המנסה להשיב לשאלה זו. בקריאה ראשונה נדמה כי חטאם הנורא היה שעזבו את הארץ, אולם המדרשים רומזים לחטא אחר. 
מדרש תנחומא מסביר כי אלימלך היה מנהיג ציבור, והעובדה שהוא עזב את הארץ משמעה הפניית עורף והתנערות מאחריות כלפי הציבור בהנהגתו.
ילקוט שמעוני מסביר כי משפחת אלימלך כולה חטאה בצרות עין כלפי החברה, כיוון שמוטלת עליה אחריות קולקטיבית ליטול אחריות ולדאוג לחברה. לפי המדרש, דפוס התנהגות זה חזר ונשנה, ולכן האל לא חס ברחמיו על בני המשפחה. 
לימוד מונחה: יותר ממה שהעשיר עושה עם העני, העני עושה עם העשיר
אל מול דפוסי ההתנהגות השליליים של אלימלך ובניו, מוצגות נעמי ורות באור אחר לחלוטין. הן שבות לארץ בחוסר כול, מסתפקות במועט ומנסות לשרוד בעוני בעזרה ותמיכה הדדית. בתחילת פרק ב' מחליטה רות לצאת ללקט שיבולים באחד השדות, זכות שניתנה לה מן התורה המצווה על בעל השדה לאפשר לעניים ללקט את השיבולים שנפלו בשעת הקציר, ואוסרת על בעל השדה לחזור ולהרימן. כך יכול העני להיבלע בין הפועלים בשדה, ונמנעת ממנו הבושה שבקבלת הצדקה.
רש"י על פסוקים אלה מחדד את הקושי של העני היוצא ללקט בשדות זרים וחושש פן יגערו בו וידחו אותו.
בהמשך פרק ב' מובא הדיאלוג בין בועז לרות, המלמד אותנו על ייחודן של 'מתנות העניים' המחייבות את בעל השדה להפריש צדקה, אך כאשר הן נעשות מתוך קלות דעת ואַדנוּת, הן עלולות לגרום לעני לבושה ולעלבון. הקוצרים בשדהו של בועז התאפיינו כנראה בחוסר סבלנות ויהירות כלפי העניים המלקטים אחריהם בשדה, ובועז, שניחן בכבוד ורגישות, נאלץ להתרות בהם ולהדגיש את החשיבות בסבר הפנים היפות, במיוחד במקרה של רות. סיטואציה זו של צדקה, שבה העניים צריכים 'לעבוד' ולצאת לשדה, מעמידה אותם באותו מרחב עם העשיר ועם הקוצרים. בעל השדה אינו מנותק מהם אלא רואה אותם יומיום, ולא יכול להתעלם מהם. 
בועז מפיג את חששותיה של רות: לא זו בלבד שמצאה אדם שמתיר לה ללקט בשדהו ואינו גוער בה, אלא שהוא אף מבקש ממנה שלא תלך לשדה אחר ונותן לה יותר ממה שביקשה. רות נופלת על פניה ומכירה לו תודה על היחס הטוב שהעניק לה. 
לכאורה, רות נמצאת בשלב של כניעה, תלות וקבלה מוחלטות, ולכן מפתיעים ביותר הדברים שהיא אומרת לנעמי בחזרתה לביתה על 'האיש אשר עשתה עמו'. השאלה מתחדדת עוד יותר נוכח דברי בועז בהמשך, שרות עשתה עמו שני חסדים. דברים אלו מעלים מחדש את השאלה על דפוסי הנתינה והקבלה המקובלים בעינינו: מי הוא הנותן ומי המקבל בקשר שבין העני לעשיר, בין הנזקק לנותן?
דבריו של 'הפלא יועץ' עשויים להוות פתיחה לדיון קבוצתי בשאלה זו. 'הפלא יועץ' מסביר כי במצב שבו העשיר נותן צדקה, הוא עלול לחטוא בחטא הגאווה. העני העומד מולו מסייע לו להיחלץ מחטא זה, משום שהוא מזכיר לו את מקומו בעולם: העשיר לא נותן לו משלו, אלא משל אלוהים, והוא מעין אפוטרופוס על נכסי האל ושליח שלו. בנוסף, העני מזכה את נותן הצדקה בשכר על קיום מצווה מהתורה, וכך הנותן הופך למקבל, והמקבל הופך לנותן.
דודו בוסי, בספרו 'סמטאות', ממחיש באופן שונה את תרומת ה'מלקטים', העניים ומקבצי הנדבות לחיינו: הם מוסיפים לחיינו מוזיקה אחרת, מזמנים אותנו לשיחה ומפגש עם עולמות אחרים משלנו, בתוכם שוכן האלוהי, והם מעוררים את רגש האהבה בחיינו.
נראה כי מגילת רות מלמדת אותנו שהחסד של העני הוא בכך שהוא מאפשר לנו לתת, מאפשר לנו להוציא מאתנו את הטוב, ומעורר אותנו לבחון את עצמנו - האם נבייש את מי שבא ללקט אצלנו? האם נציע  לו גם ארוחה ושתייה? האם נקיים את המצוות אך ללא סבר פנים יפות? בדרך זו נוכל להכיר תודה למי שמאפשר לנו לתת וגומל עמנו חסד. 
סיכום: נתינה וקבלה

נסיים את המפגש בפסוק מפרק ג', לאחר שרות חוזרת מן הגורן בלילה. כעת עושה החסד הוא בועז ונוצרת דינאמיקה מורכבת של יחסי נתינה-קבלה, שבו מתערבבים העולמות במעגל של נתינה וקבלה חזור ושוב. 
סיפור המגילה נפתח בהתנערות מאחריות כלפי החברה, ומסתיים בלקיחת האחריות של בועז על רות, בהרחבת מעגל הנתינה והקבלה, ובהזמנת העניים ללקט ולהכיר תודה להם.