הנחיות לדף פעילות עשרה בטבת
הקדמה – על עשרה בטבת
עשרה בטבת הוא יום צום [=תענית] המציין את תחילת המצור של נבוכדנצר מלך בבל על ירושלים, אותו מצור הביא בסופו של דבר לכיבושה של ירושלים וחורבן בית המקדש.  
בנוסף נקבע יום זה כיום הקדיש הכללי על הנספים בשואה שמקום קבורתם לא נודע. 
המצור החל ביום עשרה בטבת בשנת 588 לפני הספירה, ונמשך עד כיבוש ירושלים וחורבן בית המקדש ביום תשעה באב שאירע כמעט שנתיים אחר כך - בשנת 586 לפני הספירה.
צום  י' בטבת מתאר את תחילת המצור בימי בית המקדש הראשון, אך אנו נתייחס לחורבן שני בתי המקדש, בעיקר משום שיום האבל המרכזי על חורבן שני בתי המקדש (על פי המסורת שניהם נחרבו באותו יום - בט' באב), מצוין בימי החופש הגדול.  

רציונל
בפעילות זו בחרנו לעסוק בחשיבותו של המקדש, בצער ובאבל על חורבנו ובבניית החיים ושיקומם תוך שימור זיכרון המקדש.  בחרנו שלא לעסוק בשואה, למרות היותו של היום יום הקדיש הכללי, בשל העיסוק האינטנסיבי בשואה ביום השואה, שלטעמנו די בו עבור ילדים צעירים.  

מבנה היחידה
•	מקור 1 : רבי יהושע והמתאבלים על המקדש + הצעה לפעילות + דיון
•	מקור 2: אם אשכחך ירושלים + דיון + הצעה לפעילות
•	מקור 3 : שיר- שבחי ירושלים

מקור 1: רבי יהושע והמתאבלים על המקדש
מקריאים לילדים את הסיפור [הסיפור מצורף בדף הלימוד ובנספחים ליחידה זו].
סיפור זה מעלה את השאלה איך ועד כמה ראוי לזכור ולהתאבל? – האם זיכרון המקדש צריך להשפיע על כל החיים או שאנחנו צריכים לזכור במידה: כלומר להמשיך לבנות ולשמוח, אבל גם לזכור את העבר. הסיפור מציג את האבלים באור ביקורתי כמי שהאֵבֶל משתלט על חייהם. רבי יהושע מציע דרך מתונה שממשיכה להתקיים עד ימינו – זיכרון כחלק מהחיים , זיכרון הארוג בתוך מרקם החיים ,המאפשר את המשך החיים, הבנייה והשמחה. הוא מתבטא בצומות ובזיכרון המקדש בחופה, למשל.  
הפסקות בסיפור – מומלץ לעצור לאחר תיאור האבלים ולשאול את הילדים לדעתם:
•	מה דעתם על ההתנהגות של האבלים? 
•	האם כך ראוי לזכור את המקדש? 
•	האם יש להם הצעות איך זוכרים דברים שחשובים לנו?
הצעה לפעילות :
•	ניתן להמחיז את הסיפור באמצעות הילדים.
•	ניתן לעצור את הסיפור לאחר דברי האבלים ולבקש מהילדים הצעות – מה יאמר רבי יהושע? מה יקרה בהמשך?

דיון בעקבות הפעילות: 
•	למה היה חשוב כל כך לאבלים להתאבל על בית המקדש?
•	מומלץ לערוך תרגיל בעיניים עצומות ולבקש מהילדים להרגע להתרווח לחשוב על דבר אליו הם מתגעגעים והיכן הם חשים זאת בגוף. 
•	האם אתם מתגעגעים למשהו? 
•	מה אתם עושים כשאתם מתגעגעים? 
•	איך זוכרים דבר חשוב? 
•	למה האנשים לא משיבים לשאלה האחרונה שמעלה רבי יהושע?
•	מדוע, לדעתכם, רבי יהושע מציע לזכור את המקדש דווקא בשמחה ובבניית בית? 

מקור 2: אם אשכחך ירושלים
אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלָיִם תִּשְׁכַּח יְמִינִי, תִּדְבַּק לְשׁוֹנִי לְחִכִּי אִם לֹא אֶזְכְּרֵכִי, אִם לֹא אַעֲלֶה אֶת יְרוּשָׁלִַיִם עַל רֹאשׁ שִׂמְחָתִי (תהלים קל"ז, פסוק ו'). [הפסוק מצורף בדף הלימוד].
במסורת היהודית יש מקום מרכזי לאֵבֶל על החורבן המתבטא במנהגים שונים המכונים 'זכר למקדש': חז"ל קבעו, כי גם ברגעים של שמחה והתחדשות יש לזכור כי השמחה אינה שלמה, בשל החורבן. 
נתמקד באחד המנהגים - שבירת הכוס על ידי החתן תחת החופה. לפני השבירה החתן אומר את הפסוק הרשום למעלה. שבירה זו, עוצרת את השמחה לרגע, ומסמלת את האבל על חורבן בית המקדש וירושלים. 
כדאי  לברר עם הילדים:
•	האם הם מכירים את המנהג? 
•	האם נכחו בחתונה והם זוכרים את שבירת הכוס?

שבירת כוס היא תמונה ויזואלית מוכרת לחלק מהילדים מחיי היום-יום ומלווה בתחושות מגוונות, החל מצער, מבוכה, חשש מתגובת המבוגר ועד ל"מזל טוב" הצוהל של מבוגר או חוויה של הדבקת השברים.  שבירת הכוס תחת החופה היא סמל חזותי לכאורה בלתי מובן – מתכננים לשבור כוס. עושים זאת באופן מיוחד, שגם בו ניתן למצוא סמליות, הכוס עטופה כך שהשברים לא יתפזרו.  

דיון :
אפשר לפתוח את הדיון בהצגת תמונה של חתונה בפני הילדים ושאלה:
•	למה שוברים כוס אם שמחים? 
•	מסבירים את חשיבות הזיכרון – החתן שובר את הכוס מתחת לחופה, וזהו מנהג שהוא 'זֵכֶר למקדש': אנחנו מזכירים שהמקדש "נשבר", וחשוב לנו להזכיר אותו אפילו בשמחה כמו חתונה; כך אנו מזכירים שהמקדש הוא סֵמֶל עבורנו – סֵמֶל לקשר לעבר, לחיים של יהודים פעם. 
•	להדגיש שבחתונה אנחנו גם שמחים - השמחה היא גם שמחה על המשך החיים ועל כך שאנחנו מסוגלים להמשיך בחיים ולבנות עוד בית. אפשר לחיות גם עם געגועים ולמלא את החסר. זוכרים את המקדש גם ברגעים שמחים וחשובים. בעשרה בטבת זוכרים את המקדש ואת הדברים הטובים שהיו קשורים בו. אנשים דתיים נזכרים ביום הזה בכאב ובצער ומציינים זאת בצום.
שאלות נוספות [לשיקול דעת הגננת – האם השאלות יוסיפו לדיון או יגרמו לפיזור] :
•	האם קרה לכם שכוס אהובה או חפץ אחר נשברו? מה הרגשתם? 
•	מה אומרים לכם בדרך כלל כשאתם שוברים כלי?  [כעס, 'מזל טוב' כעידוד, הדבקה ואיחוי]
הצעה לפעילות:
הדגמת שבירת הכוס :
•	מציגים כוס שבירה [רצוי חד-פעמית: מקלקל, קרטון וכד'] עטופה היטב בנייר כסף.
•	מחלקים כוסות שכאלה לכל הילדים.
•	מוודאים שהילדים נועלים נעליים סגורות .
•	מבקשים מהילדים להרוס את הכוס באמצעות הרגליים. 
•	מזכירים כי לאחר שבירת הכוס ישנה שמחה גדולה איך הייתם קוראים לפעולה של שבירת הכוס? - חוּרבָּן,  הֶרֶס. 
•	נסביר לילדים את הסמליות שבשבירת הכוס. כאילו נשבר המקדש שוב.
•	 נעמוד על כך שבשמחה הגדולה הזו אנחנו נזכרים לרגע אחד שאנחנו חלק מעם שנחרב לו פעם מזמן בית חשוב - בית המקדש, והעם בכל זאת ממשיך לחיות ולבנות דברים חדשים.
•	לבחירה – הצגת אבן מיוחדת שהיא 'זכר לחורבן' ויש שנוהגי עד היום להניח שכמותה בבית חדש – אבן לא מטויחת המסמלת כי זיכרון בית המקדש מתקיים גם בשמחת הכניסה לבית חדש. 
•	לבחירה – בניה משותפת של בית מחומרים שונים הנמצאים במרחב [קוביות, כסאות ועוד] , 

מקור 3 : שיר- שבחי ירושלים
•	ניתן לסיים את הפעילות בהשמעת הפיוט 'שבחי ירושלים', למידת המילים והמנגינה ושירה משותפת. [הפיוט מצורף בדף הלימוד].
•	הפיוט מבוסס על תהילים קמ"ז, הלחין ושר אביהו מדינה. 
•	בחרנו  לסיים עמו את הפעילות בשל המסר החיובי שעולה ממנו באשר לירושלים ולתושביה: העיר בנויה וחזקה, ובניה מבורכים.
•	מומלץ להסביר את מילות הפיוט לילדים, בהתאם לבשלותם. 
•	פרטים על הפיוט – באתר הזמנה לפיוט. 

נספחים:

מקור 1 – ר' יהושע והמתאבלים על ירושלים 
אחרי שחרב בית המקדש השני, היו אנשים רבים שהמשיכו להתאבל על המקדש: הם לא אכלו בשר ולא שתו יין.
[כאן המקום להסביר לילדים כי בימי קדם אנשים נהגו לשתות יין ולאכול בשר בעיקר באירועים מיוחדים ובחגים, ואכילת בשר ושתיית יין נקשרו לשמחה]
רבי יהושע, עבד בצעירותו במקדש כלוי – הוא שר וניגן במקדש.
רבי יהושע ראה את האנשים שממשיכים להתאבל ולא אוכלים בשר ולא שותים יין, פנה אליהם ושאל:
מדוע אינכם אוכלים בשר?
ענו האנשים: איך נאכל בשר שבכל יום הוקרבו במקדש קורבנות מבשר ועכשיו אין מקדש ואין קורבנות?
שאל אותם רבי יהושע: ומדוע אינכם שותים יין?
ענו האבלים: איך נשתה יין שהיה בבית המקדש ועכשיו אין מקדש ואין יין במקדש?
השיב רבי יהושע: אם כן, מדוע אתם אוכלים לחם – הרי היה גם לחם במקדש? ומדוע אתם אוכלים פירות  הרי הביאו פירות למקדש כביכורים?
שתקו האנשים ולא ידעו מה לומר.
אמר להם רבי יהושע: בני, להתאבל יותר מדי אי אפשר, וגם לא להתאבל אי אפשר – שהרי המקדש נחרב. לכן קבעו חכמים לזכור את המקדש: מכין אדם סעודה גדולה – משאיר מעט אוכל זכר למקדש. בונה אדם בית – משאיר קיר בלתי מסויד, זכר למקדש. כמו שנאמר בספר תהילים – אם אשכך ירושלים תשכח ימיני.
[מעובד על פי תלמוד בבלי, מסכת סוטה, פרק ט"ו סעיף ד']