דף למנחה / רוני אלדד
"שקרים שקטים, שקרים קטנים, בתוך לבנו ישנים"
בראשית כו-ל: על השקר כחסד, כדין וכהכרח
אברהם ושרה הולכים לבית עולמם ומפנים את הבמה בזה אחר זה ליצחק, רבקה, עשיו, יעקב, רחל ולאה. מתוך עומס הסיפורים והדרמות הגדולות הרודפות זו את זו, קשה לבחור חוט שזור אחד, דקיק, שעובר בין ההתרחשויות. 
יחד עם זאת, התדירות הגבוהה שבה מופיעים בפרקים כו-ל שקרים, תככים ותחבולות, פותחת לנו צוהר להתבוננות מקרוב בתופעה האנושית של אי אמירת האמת. יש כאן גם כמובן ניסיון לשיפוט ערכי של התופעה, אך היא נבחנת בעיקר בחיי היומיום, ביתרונותיה ומחיריה.  
מתוך המקורות המדרשיים, הפרשניים והספרותיים שמוצעים כאן, אפשר לחלץ קולות שונים מתוך הקבוצה, ולנסות לקרב את השיחה לחיי היומיום. מומלץ להזמין את הלומדים להביא דוגמאות מחייהם כהד לטקסטים שבדף הלימוד.

א.	"פן הרגוני": יצחק ורבקה בבית אבימלך
וַיֵּשֶׁב יִצְחָק בִּגְרָר.  ז וַיִּשְׁאֲלוּ אַנְשֵׁי הַמָּקוֹם לְאִשְׁתּוֹ וַיֹּאמֶר אֲחֹתִי הִוא:  כִּי יָרֵא לֵאמֹר אִשְׁתִּי פֶּן-יַהַרְגֻנִי אַנְשֵׁי הַמָּקוֹם עַל-רִבְקָה כִּי-טוֹבַת מַרְאֶה הִוא.  ח וַיְהִי כִּי אָרְכוּ-לוֹ שָׁם הַיָּמִים וַיַּשְׁקֵף אֲבִימֶלֶךְ מֶלֶךְ פְּלִשְׁתִּים בְּעַד הַחַלּוֹן וַיַּרְא וְהִנֵּה יִצְחָק מְצַחֵק אֵת רִבְקָה אִשְׁתּוֹ.  ט וַיִּקְרָא אֲבִימֶלֶךְ לְיִצְחָק וַיֹּאמֶר אַךְ הִנֵּה אִשְׁתְּךָ הִוא וְאֵיךְ אָמַרְתָּ אֲחֹתִי הִוא; וַיֹּאמֶר אֵלָיו יִצְחָק כִּי אָמַרְתִּי פֶּן-אָמוּת עָלֶיהָ.  י וַיֹּאמֶר אֲבִימֶלֶךְ  מַה זֹּאת עָשִׂיתָ לָּנוּ כִּמְעַט שָׁכַב אַחַד הָעָם אֶת-אִשְׁתֶּךָ וְהֵבֵאתָ עָלֵינוּ אָשָׁם.  יא וַיְצַו אֲבִימֶלֶךְ אֶת-כָּל-הָעָם לֵאמֹר:  הַנֹּגֵעַ בָּאִישׁ הַזֶּה וּבְאִשְׁתּוֹ מוֹת יוּמָת." 
                                                                                                 (בראשית כ"ו, ו-י"א)

"רבי אלעזר בר' שמעון: מותר לו לאדם לשנות בדבר השלום" (בבלי, יבמות דף סה, עמוד ב)
•	סיפור הרפתקאותיהם של יצחק ורבקה אצל אבימלך מציג את השקר ככורח, כפיקוח נפש. הסיפור לעומת זאת, מורכב בהרבה. בעבור השקר [שיציל את יצחק,] עלולה רבקה [לשלם מחיר כבד:] להילקח לאיש אחר ולהפקיר את גורלה. נשאל את הלומדים מה  דעתם על העיקרון הזה שמתווה ר' אלעזר, [באופן עקרוני ולנוכח] המורכבות הכרוכה באי אמירת האמת בסיפורנו. נבקש מהם לשתף את הקבוצה בסיפורים שבהם שונתה האמת "בדבר השלום". 
אם מסגרת הזמן מאפשרת, כדאי להתעכב על המושג "בדבר השלום" ולהזכיר הטיות שונות שלו בתלמוד. למשל, בכתובות (טז, ע"ב): "ת"ר כיצד מרקדין לפני הכלה? [=רש"י: מה אומרים לפניה?] בית שמאי אומרים: "כלה כמות שהיא" [=לפי יופייה וחשיבותה מקלסים אותה]. ובית הלל אומרים: "כלה נאה וחסודה". 
אמרו להם בית שמאי לבית הלל: "הרי שהיתה חיגרת, או סומא, אומרים לה 'כלה נאה וחסודה'?! והתורה אמרה (שמות כג): 'מִדְּבַר שֶׁקֶר תִּרְחָק'"! 
אמרו להם בית הלל לבית שמאי: "לדבריכם, מי שלקח מקח רע מן השוק ישבחנו בעיניו, או יגננו בעיניו? הוי אומר; ישבחנו בעיניו". 
מכאן אמרו חכמים [=מדברי בית הלל שאמרו ישבחנה]: "לעולם תהא דעתו של אדם מעורבת עם הבריות" [לעשות לאיש ואיש כרצונו].

אפשר גם לדון בשאלה עצמה: האם נכון לשנות דבר מפני השלום? מה ערכו של שלום כזה? מה חשיבותו? [מה תוקפו?] שאלה זו מעלה על הדעת דוגמאות מתחומים רחבים ושונים: בזירה המשפחתית, בפן האישי, ביחסי שכנים, במישור הפוליטי, ועוד. כדאי להרחיב ולנסות לחלץ מן הלומדים סיפורים מתחומי חיים שונים ומגוונים. 

 ב." אוּלַי יְמֻשֵּׁנִי אָבִי, וְהָיִיתִי בְעֵינָיו כִּמְתַעְתֵּעַ": רבקה ויעקב מתעתעים ביצחק
ו וְרִבְקָה אָמְרָה אֶל-יַעֲקֹב בְּנָהּ, לֵאמֹר:  הִנֵּה שָׁמַעְתִּי אֶת-אָבִיךָ, מְדַבֵּר אֶל-עֵשָׂו אָחִיךָ לֵאמֹר.  ז הָבִיאָה לִּי צַיִד וַעֲשֵׂה-לִי מַטְעַמִּים, וְאֹכֵלָה; וַאֲבָרֶכְכָה לִפְנֵי יְהוָה, לִפְנֵי מוֹתִי.  ח וְעַתָּה בְנִי, שְׁמַע בְּקֹלִי--לַאֲשֶׁר אֲנִי, מְצַוָּה אֹתָךְ.  ט לֶךְ-נָא, אֶל-הַצֹּאן, וְקַח-לִי מִשָּׁם שְׁנֵי גְּדָיֵי עִזִּים, טֹבִים; וְאֶעֱשֶׂה אֹתָם מַטְעַמִּים לְאָבִיךָ, כַּאֲשֶׁר אָהֵב.  י וְהֵבֵאתָ לְאָבִיךָ, וְאָכָל, בַּעֲבֻר אֲשֶׁר יְבָרֶכְךָ, לִפְנֵי מוֹתוֹ.  יא וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב, אֶל-רִבְקָה אִמּוֹ:  הֵן עֵשָׂו אָחִי אִישׁ שָׂעִר, וְאָנֹכִי אִישׁ חָלָק.  יב אוּלַי יְמֻשֵּׁנִי אָבִי, וְהָיִיתִי בְעֵינָיו כִּמְתַעְתֵּעַ; וְהֵבֵאתִי עָלַי קְלָלָה, וְלֹא בְרָכָה.  יג וַתֹּאמֶר לוֹ אִמּוֹ, עָלַי קִלְלָתְךָ בְּנִי; אַךְ שְׁמַע בְּקֹלִי, וְלֵךְ קַח-לִי.  יד וַיֵּלֶךְ, וַיִּקַּח, וַיָּבֵא, לְאִמּוֹ; וַתַּעַשׂ אִמּוֹ מַטְעַמִּים, כַּאֲשֶׁר אָהֵב אָבִיו.  טו וַתִּקַּח רִבְקָה אֶת-בִּגְדֵי עֵשָׂו בְּנָהּ הַגָּדֹל, הַחֲמֻדֹת, אֲשֶׁר אִתָּהּ, בַּבָּיִת; וַתַּלְבֵּשׁ אֶת-יַעֲקֹב, בְּנָהּ הַקָּטָן.  טז וְאֵת, עֹרֹת גְּדָיֵי הָעִזִּים, הִלְבִּישָׁה, עַל-יָדָיו--וְעַל, חֶלְקַת צַוָּארָיו.  יז וַתִּתֵּן אֶת-הַמַּטְעַמִּים וְאֶת-הַלֶּחֶם, אֲשֶׁר עָשָׂתָה, בְּיַד, יַעֲקֹב בְּנָהּ.  יח וַיָּבֹא אֶל-אָבִיו, וַיֹּאמֶר אָבִי; וַיֹּאמֶר הִנֶּנִּי, מִי אַתָּה בְּנִי.  יט וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב אֶל-אָבִיו, אָנֹכִי עֵשָׂו בְּכֹרֶךָ--עָשִׂיתִי, כַּאֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ אֵלָי; קוּם-נָא שְׁבָה, וְאָכְלָה מִצֵּידִי--בַּעֲבוּר, תְּבָרְכַנִּי נַפְשֶׁךָ.  כ וַיֹּאמֶר יִצְחָק אֶל-בְּנוֹ, מַה-זֶּה מִהַרְתָּ לִמְצֹא בְּנִי; וַיֹּאמֶר, כִּי הִקְרָה יְהוָה אֱלֹהֶיךָ לְפָנָי.  כא וַיֹּאמֶר יִצְחָק אֶל-יַעֲקֹב, גְּשָׁה-נָּא וַאֲמֻשְׁךָ בְּנִי:  הַאַתָּה זֶה בְּנִי עֵשָׂו, אִם-לֹא.  כב וַיִּגַּשׁ יַעֲקֹב אֶל-יִצְחָק אָבִיו, וַיְמֻשֵּׁהוּ; וַיֹּאמֶר, הַקֹּל קוֹל יַעֲקֹב, וְהַיָּדַיִם, יְדֵי עֵשָׂו.  כג וְלֹא הִכִּירוֹ--כִּי-הָיוּ יָדָיו כִּידֵי עֵשָׂו אָחִיו, שְׂעִרֹת; וַיְבָרְכֵהוּ.  כד וַיֹּאמֶר, אַתָּה זֶה בְּנִי עֵשָׂו; וַיֹּאמֶר, אָנִי.  כה וַיֹּאמֶר, הַגִּשָׁה לִּי וְאֹכְלָה מִצֵּיד בְּנִי--לְמַעַן תְּבָרֶכְךָ, נַפְשִׁי; וַיַּגֶּשׁ-לוֹ, וַיֹּאכַל, וַיָּבֵא לוֹ יַיִן, וַיֵּשְׁתְּ.  כו וַיֹּאמֶר אֵלָיו, יִצְחָק אָבִיו:  גְּשָׁה-נָּא וּשְׁקָה-לִּי, בְּנִי.  כז וַיִּגַּשׁ, וַיִּשַּׁק-לוֹ, וַיָּרַח אֶת-רֵיחַ בְּגָדָיו, וַיְבָרְכֵהוּ; וַיֹּאמֶר, רְאֵה רֵיחַ בְּנִי, כְּרֵיחַ שָׂדֶה, אֲשֶׁר בֵּרְכוֹ יְהוָה.  כח וְיִתֶּן-לְךָ, הָאֱלֹהִים, מִטַּל הַשָּׁמַיִם, וּמִשְׁמַנֵּי הָאָרֶץ--וְרֹב דָּגָן, וְתִירֹשׁ.  כט יַעַבְדוּךָ עַמִּים, וישתחו (וְיִשְׁתַּחֲווּ) לְךָ לְאֻמִּים--הֱוֵה גְבִיר לְאַחֶיךָ, וְיִשְׁתַּחֲווּ לְךָ בְּנֵי אִמֶּךָ; אֹרְרֶיךָ אָרוּר, וּמְבָרְכֶיךָ בָּרוּךְ."
(בראשית כ"ז, ו-כ"ט)

לעומת המקור בסעיף הקודם שמאפשר את קיומו של השקר בנסיבות מסוימות, ישנם מקורות נחרצים ביותר נגד שינוי הדיבור, עד כדי השוואתו לעבודה זרה. בדיון כאן נעמת בין שני מקורות, וננסה לתת ביטוי לרצף רחב של עמדות כלפי מעשה השקר עצמו, בהקשריו השונים. 
 אמר ר' אלעזר: כל המחליף דיבורו כאילו עובד עבודה זרה. כתיב הכא [=כתוב כאן]: "וְהָיִיתִי בְעֵינָיו כִּמְתַעְתֵּעַ", וכתיב התם [=וכתוב שם]: "נִבְעַר כָּל-אָדָם מִדַּעַת הֹבִישׁ כָּל-צֹרֵף מִפָּסֶל כִּי שֶׁקֶר נִסְכּוֹ וְלֹא-רוּחַ בָּם: הֶבֶל הֵמָּה מַעֲשֵׂה תַּעְתֻּעִים" (ירמיה נא, יז-יח). 
	ילקוט שמעוני לפרשת תולדות, רמז קט"ו
הרב דסלר מציע כיוון נוסף לבחינת האמת והשקר ושיפוט מעשהו של יעקב:
האמת הוא מה שהוא מביא לטוב ולרצון הבורא, ושקר הוא מה שנותן הצלחה לעסקיו של שר השקר, הסיטרא אחרא [..] יעקב עשה ערמה, אבל עשה בעל כורחו, בוכה ואנוס על פי הדיבור, לא כיוון לרצונות עצמו כלל, רק להוציא לפועל התכלית הנרצה מה', ושקר לשם אמת כזה - הוא הוא אמת.   
הרב אליהו דסלר, מכתב מאליהו, חלק א' עמ' 94, 96

רבקה ויעקב פועלים באופן גלוי ומוצהר כדי לרמות. הם מנצלים את עיוורונו של יצחק, משתמשים בבגדיו של עשיו, [משננים מראש את התשובות לשאלותיו של יצחק] ולא בוחלים בשום אמצעי כמעט כדי להגיע למטרתם. כאן, בשונה מהסיפור לעיל של יצחק ורבקה אצל אבימלך, אין יסוד של פיקוח נפש והצלה מידית. לפיכך קובע הילקוט שמעוני כי מדובר במעשה רמיה של ממש שיש בו אף שמץ של עבודה זרה (!). הרב דסלר נחלץ להגנת יעקב ורבקה ומקדש את האמצעים לאור המטרה. 

•	מה דעתכם על מעשיהם של רבקה ויעקב, האם אתם יכולים להבין את המעשה?
•	הסבירו את דבריו של הרב דסלר. איך הוא מבין את טיב היחסים ואת המוטיבציות של רבקה ויעקב?
•	היכן אתם ממוקמים ברצף שבין שנאת השקר ודבקות באמת בכל מחיר, לבין גמישות והסכמה "להחליף את הדיבור" בנסיבות מסוימות?
•	מי מהמקורות שהבאנו שופט את הסיפור בצדק רב יותר לדעתכם, ילקוט שמעוני, או הרב דסלר? מדוע?  

אחרי הצבת העמדות הקוטביות הללו זו כנגד זו, ננסה להסתכל על אי אמירת האמת בדרך מורכבת יותר, וזאת בעזרת שירה הרגיש של רבקה מרים, המחזיק בו זמנית תחושות מנוגדות כלפי האמת: החשש מן השקיפות וחשיפת הדברים כפי שהם, הפושטת מעלינו כל לבוש והגנה, ומאידך - הרצון להידבק בה, להתמרק, להיפטר מקליפות זרות שדבקו בגופנו. 
השיר הזה עשוי לשמש מצע טוב לשיחה פתוחה ומקיפה יותר, שאינה נוגעת דווקא לסיפור ספציפי, אלא מאירה רגשות ותכונות המשותפות לכל בני האדם: המתח בין כיסוי לגילוי (פיזי ומטפורי); המחיר שעשוי להביא עמו השקר (קליפות ומחיצות); [החששות מפני האמת והפורקן שבאה לאחר גילויה, ועוד.] אפשר לבחון עם הלומדים למה מתכוונת המשוררת במילים "היא הדבר אשר אקרא לו אהבה" – האם זו האמת? מה זה אומר לגבי השקר? והאם הלומדים מסכימים עם אמירה כזו? 

   
עוֹד מְעַט, אֲנִי יוֹדַעַת, תָּבוֹא אֵלַי הָאֱמֶת
עוֹד מְעַט, אֲנִי יוֹדַעַת, תָּבוֹא אֵלַי הָאֱמֶת
וּבְחֶרְדָּתִי מִפָּנֶיהָ, אֶת תַּלְתַּלַּי הָאֲפֹרִים אֲגַדֵּל 
וְאֶת בְּשָׂרִי, לְמַעַן אוּכַל לְהִסָּתֵר בֵּין קְפָלָיו, אֲקַמֵּט
אַךְ הִיא, מִיָּד בְּבוֹאָהּ, תַּחְלִיק כָּל קְפָלַי וְתַתִּיר שְׂעָרִי
וּשְׁכָבוֹת עַל שְׁכָבוֹת שֶׁל גּוּפִים שֶׁדָּבְקוּ בִּי תָּסִיר מֵעוֹרִי
גּוּף חַי הִיא תָּסִיר עִם גּוּף מֵת
גּוּף חוֹלֶה וּבָרִיא
גּוּף שֶׁמִּנְּשִׁיקוֹת פָּצוּעַ, גּוּף פְּצוּעַ מִלְחָמָה
וְגוּפֵי יוֹרְדֵי־מְצוּלוֹת עִם יוֹרְדֵי־מֶרְכָּבָה
גּוּף אַחַר גּוּף, כְּנִשְׁלֵי נָחָשׁ, אוֹ גִּלְדֵי בָּצָל, תִּהְיֶה מִמֶּנִּי פּוֹשֶׁטֶת 
אַךְ אֲנִי לֹא אֶהֱיֶה עֲרֻמָּה
וְהַנֵּר עֲדַיִן יְהַבְהֵב וְיִדְלַק בִּי
הֲגַם שֶׁהַחֵלֶב כָּבָה.
וְזוֹ הַהִתְפַּשְּׁטוּת שֶׁאֵין בָּהּ עֵירֹם, הִיא הַדָּבָר לוֹ אֶקְרָא אַהֲבָה.
הִנֵּה הָאֱמֶת הַקְּרֵבָה, מְרֻחֶקֶת מִמֶּנִּי רַק כִּמְטַחֲוֵי פְּתִיל שֶׁל נֵר מִלְּשׁוֹן הַלֶּהָבָה.
                                                                              (רבקה מרים, מתוך: 'אבי ציווני לא למות')
                                                                
הצעה להבנת דברי הכותבת בשיר: ההסתתרות מאחורי תלתלים ארוכים וקמטים, היא אולי כמו יעקב שלובש את בגדי החמודות של עשיו. יש בה ביטוי לפחד מהאמת כמצרפת, כשורפת. יעקב הוא איש תם יושב אהלים, אך האמת שבגילוי מעשה הרמייה יכולה להפוך את ברכתו לקללה. וכמו שאומרת כאן המשוררת: 
"וּשְׁכָבוֹת עַל שְׁכָבוֹת שֶׁל גּוּפִים שֶׁדָּבְקוּ בִּי תָּסִיר מֵעוֹרִי
גּוּף חַי הִיא תָּסִיר עִם גּוּף מֵת 
גּוּף חוֹלֶה וּבָרִיא 
גּוּף שֶׁמִּנְּשִׁיקוֹת פָּצוּעַ, גּוּף פְּצוּעַ מִלְחָמָה".   
האמת, לפיכך,  מתגלה גם בפניה המנקים ומסירים שכבות, בריאות וחולות כאחת. 
נשאל את הלומדים: 
•	כיצד אתם מבינים את החשש של הכותבת מפני האמת ואת רצונה להסתתר ממנה? 
•	האם גם יעקב מסתתר מאיזו אמת, או, כדברי הרב דסלר, הוא דואג פן האמת תצא לאור? 
•	מה דעתכם על התיאור המורכב שמציגה הכותבת כלפי המפגש עם האמת: "גוף חי היא תסיר עם גוף מת, גוף חולה ובריא"?
•	האם המורכבות הזאת מתקיימת לדעתכם גם במערך הגילויים והכיסויים בסיפור גנבת הברכה בפרק, ובסיפור ההתחזות אצל אבימלך?  

ג.	"והנה היא לאה": על השקר המתגלגל
על סיפור רחל ולאה יש מקורות רבים - מדרשים, זוהר, שירים, סיפורים ועוד. אחד המדרשים הידועים הוא שרחל נתנה ללאה "סימנים" כדי לעזור לה לרמות את יעקב, ובכך היא מחלה על אהבתה וכבודה למען אחותה. מדרש זה מבטא מוטיב אופייני במדרש למסירות נפש עילאית (באיכה רבה, למשל, הוא מובא כטיעון ספרותי מרכזי לזכאותם של ישראל). ניתן כמובן להרחיב את השיחה לכיוון זה ולעסוק בשקר שהפך לאידאל, זוכך ונוקה מכל מטעניו השליליים; אך כאן מובא דווקא מדרש אחר, העוסק בצדו המכאיב של השקר, המכביד על הלב. התיאור כאן כה חריף, שקשה להתחמק מצדדיו הקשים של המעשה עצמו. בדיון עם הלומדים, כדאי להתמקד בהיבט זה, למרות הפיתוי לברוח אל התיאור ההרואי והנפלא של המעשה במדרשים אחרים.   
וַיֹּאמֶר יַעֲקֹב אֶל-לָבָן הָבָה אֶת-אִשְׁתִּי, כִּי מָלְאוּ יָמָי; וְאָבוֹאָה, אֵלֶיהָ.  כב וַיֶּאֱסֹף לָבָן אֶת-כָּל-אַנְשֵׁי הַמָּקוֹם, וַיַּעַשׂ מִשְׁתֶּה.  כג וַיְהִי בָעֶרֶב--וַיִּקַּח אֶת-לֵאָה בִתּוֹ, וַיָּבֵא אֹתָהּ אֵלָיו; וַיָּבֹא, אֵלֶיהָ.  כד וַיִּתֵּן לָבָן לָהּ, אֶת-זִלְפָּה שִׁפְחָתוֹ--לְלֵאָה בִתּוֹ, שִׁפְחָה.  כה וַיְהִי בַבֹּקֶר, וְהִנֵּה-הִוא לֵאָה; וַיֹּאמֶר אֶל-לָבָן, מַה-זֹּאת עָשִׂיתָ לִּי--הֲלֹא בְרָחֵל עָבַדְתִּי עִמָּךְ, וְלָמָּה רִמִּיתָנִי.  כו וַיֹּאמֶר לָבָן, לֹא-יֵעָשֶׂה כֵן בִּמְקוֹמֵנוּ--לָתֵת הַצְּעִירָה, לִפְנֵי הַבְּכִירָה.  כז מַלֵּא, שְׁבֻעַ זֹאת; וְנִתְּנָה לְךָ גַּם-אֶת-זֹאת, בַּעֲבֹדָה אֲשֶׁר תַּעֲבֹד עִמָּדִי, עוֹד, שֶׁבַע-שָׁנִים אֲחֵרוֹת                                                              (בראשית כ"ט, כ"א-כ"ז)

כל ההוא ליליא הוה צווח לה רחל והיא מעניא ליה. בצפרא - וְהִנֵּה הִיא לֵאָה. אמר: מה רמייתה בת רמאי! אמרה ליה: ואת ספר דלית ליה תלמידין? לא כך הוה אבוך צוח לך עשו ואת עני ליה? אף את קרית לי ואנא עניתי לך.   
תרגום: 
כל אותו הלילה היה צווח לה: "רחל", והיא עונה לו. בבוקר - וְהִנֵּה הִיא לֵאָה. אמר: רמאית בת רמאי! אמרה לו: וכי יש ספר שאין לו תלמידים? לא כך היה אביך צווח לך "עשו" ואתה ענית לו? אף אתה קראת לי, ואני עניתי לך.                                                    (בראשית רבה פרשה ע', כב)
נשאל את הלומדים:
המדרש מציע תיאור ריאליסטי וקשה, שיש בו עזות רבה מצד לאה. אך בתשובתה היא הופכת את הדברים, ומאשימה את יעקב כמי שנתן לה דוגמה אישית ולגיטימציה ברמאות שלו כלפי אביו. מאחורי הרעיון של מידה כנגד מידה המובא כאן, מסתתרת אמירה על השקר, על הנורמליזציה שלו. מרגע שאדם בוחר בשקר, ולא משנה מהם מניעיו, מתחיל לפעול גלגל שקר בעולם, שעשוי לחזור אליו גם בהמשך.
•	האם יש בתשובתה של לאה הצדקה למעשיה ולמעשה אביה?
•	נסו לחשוב, האם ברגעים של אי דיוק, או התרחקות מהאמת, גם אתם משתמשים לעתים בצידוק דומה?  

סיכום הלימוד: 
אחרי פתיחת הנושא והשמעת קולות רבים ומורכבים ככל שאפשר ביחס אליו, ננסה להחיל כעת מבט של "אקסטרים לונג שוט" [/מבט על/ מבט מגבוה?] על הנושא, ולבחון אותו בממדים קיומיים יותר. המדרש שלפנינו דן בדילמה ידועה – מה עדיף: החסד או האמת? הצדק או השלום?  הדרך שבה בוחר המדרש להציג את השאלה היא מחוכמת למדי; לפי המדרש, בני האדם במוגבלותם, אינם מסוגלים לדבוק באמת ואף לא בשלום. נשאל את הלומדים האם האדם הוא באמת "כולו שקרים"? האם הוא לעולם "גומל חסדים"? מה מנסה המדרש לומר כאן? האם הקביעות כאן הן ריאליסטיות או אידאליות? 
אם נעמיד את הדברים על הציר האידאלי ולא המעשי דווקא, תקבל המשוואה המוכרת של האמת מול החסד מטען חינוכי יותר, והעדפה ערכית. על הפעולה המדרשית הזאת ניתן לדון בקבוצה, ולתהות מה טיבה והאם היא מדויקת.
אמר רבי סימון: בשעה שבא הקדוש ברוך הוא לבראות את אדם הראשון - נעשו מלאכי השרת כיתים כיתים [=כיתות כיתות] וחבורות חבורות. [יש] מהם אומרים: אל ייברא, ו[יש] מהם אומרים: ייברא. הדא הוא דכתיב [=זה הוא שכתוב]: "חֶסֶד-וֶאֱמֶת נִפְגָּשׁוּ צֶדֶק וְשָׁלוֹם נָשָׁקוּ" (תהלים פ"ה, יא). 
חסד אומר: ייברא, שהוא גומל חסדים. ואמת אומר: אל ייברא, שכולו שקרים.  צדק אומר: ייברא, שהוא עושה צדקות. שלום אומר: אל ייברא, דכוליה [=שכולו] קטטה. 
מה עשה הקדוש ברוך הוא? נטל אמת והשליכו לארץ. הדא הוא דכתיב [=זה הוא שכתוב]: "וְתַשְׁלֵךְ אֱמֶת אַרְצָה" (דניאל ח', י"ב). אמרו מלאכי השרת לפני הקב"ה: ריבון העולמים, מה אתה מבזה תכסיס אלטיכסייה [=חותם] שלך? - תעלה אמת מן הארץ! הדא הוא דכתיב: "אֱמֶת מֵאֶרֶץ תִּצְמָח" (תהלים פ"ה, יב).
(בראשית רבה פרשה ח, ה)
בניסיון לעבות את הדיון, וכביכול לחזק את המדרש שלפיו האדם כולו שקרים, נקרא כעת את שירה של תרצה אתר (או נאזין לביצוע של יהודית רביץ), ונציין את הפרוזאיות שבה הדברים נאמרים בשיר. "השקרים הקטנים" שעליהם מצביעה אתר ביחסים בין בני זוג, או בין בני אדם בכלל, המודעות לקיומם כברורים מאליהם, והאמירה האירונית "היום נאמר תמיד אמת - עד בא הערב" - מצביעה על נדירותה של האמת בדינמיקה בין בני אדם.

אהבה יומיומית / תרצה אתר
שקרים שקטים שקרים קטנים 
בתוך ליבנו ישנים 
על פני חבצלות סגולות 
ושלל צמחי המים 
שטים הם הס על פני הזרם 
שטים הם עצומי עיניים 
שקרים שקטים שקרים קטנים 
בתוך ליבנו ישנים 

דברים פשוטים כמו אהבה 
בתוך הנפש נחבאים 
על פני כלניות שני 
ושלל פרחי העמק 
פורחים הם הס על פני הירק 
פורחים הם עצומי עיניים 
כמו אהבה שקרים קטנים 
בתוך הנפש נחבאים 

ואור בהיר עולה וצף על פני החדר 
אתה יודע מי אני יודעת מי אתה 
הכל בסדר 
הבוקר בא כבר יום חדש 
נצא לדרך 
היום נאמר תמיד אמת 
עד בוא הערב

(הנה בביצוע ובלחן המקסים של יהודית רביץ :
https://www.youtube.com/watch?v=0PB7DDCWZSk )

נשאל את הלומדים, למשל: 
•	במדרש מבראשית רבה מצווחת האמת בפני הקב"ה שלא יברא את האדם כי "כולו שקרים".
מהי המשמעות לדעתכם בבחירתו של הקב"ה להשליך את האמת לארץ? 
•	מה אפשר להסיק מכך על ציפיותיו של האל מבני האנוש, ומהעולם שברא? 
•	איזה מדרג משרטט המדרש בין הערכים השונים?
•	מהי המשמעות העמוקה של מדרג כזה לחיינו?
•	מה לדעתכם אומרת תרצה אתר על חלקם של שקרים במערכות יחסים?  
(האם לדעתכם השיר סרקסטי או מתאר מציאות? האם הלחן הולם  אותו?)
•	מה דעתכם על עמדתה של אתר [ביחס לזוגיות?]?
•	האם יש בדבריה כדי להאיר באור אחר את רצף השקרים שבפרקים שלמדנו? 

וכשאלות פתוחות, לסיכום הלימוד כולו, ניתן לשאול: 

•	כיצד המבט שהוצע בדף הלימוד על השקרים והתככים בפרקים המקראיים משפיע על יחסכם לאבות ולאימהות האומה?
•	בהנחה שיש משמעות לסמיכות הפרשיות, מה לדעתכם מנסה הכתוב לומר לנו, בכך שהוא מצרף יחד סיפורים אלו?