שמיטה ואקולוגיה
איכות סביבה ביהדות:

מקור 2:
פרשנות קהלת רבה למונח 'לעבדה ושמרה', המוזכר בבראשית ב' פסוק טו, מתייחס לנושא שימור הסביבה:
מתוך קהלת רבה- על הפסוק-
"ראה את מעשה האלוקים כי מי יוכל לתקן את אשר עִוותוֹ" (קהלת ז, יג)

"בשעה שברא הקדוש ברוך הוא את האדם הראשון, נטלו והחזירו על 
כל אילני גן עדן, ואמר לו: ראה מעשי כמה נאים ומשובחין הן, וכל מה שבראתי בשבילך בראתי. תן דעתך שלא תקלקל ותחריב 
את עולמי, שאם תקלקל אין מי שיתקן אחריך". 

מדרש זה מטיל על האדם את האחריות המלאה לשלמות הסביבה ואת הציווי לשמור על עולמו של הבורא. מדרש זה נכתב לפני אלפי שנים, כשרוב הבעיות הסביבתיות המטרידות אותנו טרם התקיימו. מדהים לראות כיצד מדרש כה עתיק ניבא את המחדל האנושי של זלזול בסביבה. 

מקור 1:
"וַיִּיצֶר ה' אֱלֹקִים אֶת-הָאָדָם, עָפָר מִן-הָאֲדָמָה, וַיִּפַּח בְּאַפָּיו, נִשְׁמַת חַיִּים; וַיְהִי הָאָדָם, לְנֶפֶשׁ חַיָּה...  וַיִּקַּח ה' אֱלֹקים, אֶת-הָאָדָם; וַיַּנִּחֵהוּ בְגַן-עֵדֶן, לְעָבְדָהּ וּלְשָׁמְרָהּ".  בראשית ב
על פי תיאור זה האדם הוא חלק מהטבע. תפקידו לשמר ולטפח את העולם בו הוא חי ובעצם לשרת את הטבע בעצמו.

כתבי הקודש מלאים בדימויי טבע וברגשות כבוד לטבע, וחוקי התורה והתלמוד מספקים חקיקה מקיפה בענייני שימור הסביבה, צער בעלי חיים, הגנה על זנים נכחדים, תברואה וזיהום. תקצר היריעה מלהציג במסגרת זו את הלכות איכות הסביבה במשפט העברי, המגשימות את האיזון הדק והשברירי בין חופש האדם ועליונותו על הטבע ובין חובתו לשמר את הטבע הלכה למעשה . לכן, נסתפק בכמה דוגמאות קצרות, המדגימות כיצד, כבר מימים ימימה, המקרא וחכמי ישראל נתנו את דעתם לנושא איכות הסביבה. 

מקור 3:
"תנו רבנן: אדם נברא בערב שבת (בסוף מעשה הבריאה), ומפני מה? אם תזוח דעתו עליו אומר לו: יתוש קדמך במעשה בראשית." תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף לח, עמוד א

מדרש זה מדגים את הענווה שראוי לאדם שיפגין כלפי הסביבה ואוצרות הטבע. בהיותו יצור תבוני, עלול האדם להסיק שעליונותו על שאר היצורים מקנה לו אדנות עליהם. הגישה היהודית מרסנת את האגוצנטריות הטבעית הזו ומזכירה לאדם את מקומו במארג העדין של הטבע.

מקור 4 - כריתת עצים:
עיון במקרא בדיני המלחמה- ספר דברים פרק כ:
"א כִּי-תֵצֵא לַמִּלְחָמָה עַל-אֹיְבֶךָ... יט כִּי-תָצוּר אֶל-עִיר יָמִים רַבִּים לְהִלָּחֵם עָלֶיהָ לְתָפְשָׂהּ, לֹא-תַשְׁחִית אֶת-עֵצָהּ לִנְדֹּחַ עָלָיו גַּרְזֶן--כִּי מִמֶּנּוּ תֹאכֵל, וְאֹתוֹ לֹא תִכְרֹת:  כִּי הָאָדָם עֵץ הַשָּׂדֶה"

ציווי זה מבהיר שגם בעת מלחמה, במצב חירום, כאשר עלולה להיות נטיה להתעלם משמירת הטבע בגלל צורכי השעה, גם אז ודווקא אז האדם מחויב לשמור על הסביבה ועל עולם הצומח, ולא להשחית אותם. 

לפי המדרש, 
"כשנכרת עץ פרי, יוצא קול זעקה מקצה הארץ עד קצה, אך אינו נשמע" 
(פרקי דרבי אלעזר, ל"ד).

מקור 5 – שמיטה:
כיום, שמיטה הפכה תת סעיף של דיני הכשרות ונתפסת כמכשול שצריך לעקוף. אך אם נתבונן במהות של מצוות השמיטה, מדובר ברעיון מהפכני: לתת לאדמה זמן להתאוששות והתחדשות, ולאדם, זמן לעיסוק ברוח והתנתקות מהמרדף אחרי החומר.

ויקרא פרק כה 
א וַיְדַבֵּר ה' אֶל משֶׁה בְּהַר סִינַי לֵאמר. ב דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם כִּי תָבאוּ אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר אֲנִי נתֵן לָכֶם וְשָׁבְתָה הָאָרֶץ שַׁבָּת לַה'. ג שֵׁשׁ שָׁנִים תִּזְרַע שָדֶךָ וְשֵׁשׁ שָׁנִים תִּזְמר כַּרְמֶךָ וְאָסַפְתָּ אֶת תְּבוּאָתָהּ. ד וּבַשָּׁנָה הַשְּׁבִיעִת שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן יִהְיֶה לָאָרֶץ שַׁבָּת לה' שָדְךָ לא תִזְרָע וְכַרְמְךָ לא תִזְמר. ה אֵת סְפִיחַ קְצִירְךָ לא תִקְצוֹר וְאֶת עִנְּבֵי נְזִירֶךָ לא תִבְצר שְׁנַת שַׁבָּתוֹן יִהְיֶה לָאָרֶץ. ו וְהָיְתָה שַׁבַּת הָאָרֶץ לָכֶם לְאָכְלָה לְךָ וּלְעַבְדְּךָ וְלַאֲמָתֶךָ וְלִשְכִירְךָ וּלְתוֹשָׁבְךָ הַגָּרִים עִמָּךְ. ז וְלִבְהֶמְתְּךָ וְלַחַיָּה אֲשֶׁר בְּאַרְצֶךָ תִּהְיֶה כָל תְּבוּאָתָהּ לֶאֱכל. יט וְנָתְנָה הָאָרֶץ פִּרְיָהּ וַאֲכַלְתֶּם לָשׁבַע וִישַׁבְתֶּם לָבֶטַח עָלֶיהָ. 

דברים פרק טו 
א מִקֵּץ שֶׁבַע שָׁנִים תַּעֲשֶה שְׁמִטָּה. ב וְזֶה דְּבַר הַשְּמִטָּה שָׁמוֹט כָּל בַּעַל מַשֵּׁה יָדוֹ אֲשֶׁר יַשֶּׁה בְּרֵעֵהוּ לא יִגּשׁ אֶת רֵעֵהוּ וְאֶת אָחִיו כִּי קָרָא שְׁמִטָּה ה'. ג אֶת הַנָּכְרִי תִּגּשׁ וַאֲשֶׁר יִהְיֶה לְךָ אֶת אָחִיךָ תַּשְׁמֵט יָדֶךָ.. פָּתחַ תִּפְתַּח אֶת יָדְךָ לְאָחִיךָ לַּעֲנִיֶּךָ וּלְאֶבְינְךָ בְּאַרְצֶךָ.

שאלות לדיו:ן
1.	מהי האידיאה של שנת השמיטה העולה מן הפסוקים בכל אחד מן המקורות?
2.	מה השוני בין המקורות? אלו היבטים שונים של השמיטה הם מציגים?
3.	מה המשמעות הפרקטית של השמיטה בחברה שמושתתת כולה על חקלאות? (מבחינת הפרט, החברה, עוני ופערים, מעמדות כלכליים, וכן מבחינה אקולוגית)
רקע
כתבי הקודש מלאים בדימויי טבע וברגשות כבוד לטבע, וחוקי התורה והתלמוד מספקים חקיקה מקיפה בענייני שימור הסביבה, צער בעלי חיים, הגנה על זנים נכחדים, תברואה וזיהום.
התורה מורה על נטיעת רצועות ירוקות מסביב לערים (במדבר ל"ה, 4). את החוקים נגד הרכבות והצלבות של זנים שונים בצמחים ובבעלי חיים (ויקרא י"ט, 19) ניתן לפרש בהקשר המודרני כדאגה למגוון צורות החיים השונות. שבת היא יום מנוחה עבור בני אדם, בעלי חיים והטבע כולו. בתורה ישנן מגוון ברכות לכל סוגי תופעות הטבע: גשם, ברק, כוכב נופל, פריחת העצים הראשונה, ועוד. השמיטה היא מחווה אקולוגית משמעותית ביותר: כל שנה שביעית היא שנת מנוחה לאדמה, והשדות כולם נחרשים אך לא נזרעים. הרמב"ם הצהיר כי הרהורים על הטבע הם אחת הדרכים שבהן ניתן למלא את המצווה "ואהבת את ה' אלוקיך בכל לבבך" (משנה תורה, יסודי התורה ב', ב').
התלמוד כולל עשרות הנחיות לשיפור עצמי תוך התבוננות בתופעות הטבע, ובעולם החי. התאכזרות לחיות אסורה בתורה, בתלמוד ובספרי קודש מאוחרים יותר, ונחשבת לאחת משבע מצוות בני נוח, שניתנו לכל האנושות. היהדות מתרעמת על ציד, והתחשבות בבעלי חיים היא מוטיב חוזר בספרות תלמודית ובספרות חז"ל.
צדק והגינות, במיוחד כלפי החלשים והפגיעים הוא נושא שחוזר פעמים רבות בכתבי הקודש. כל שבע שנים חלה שמיטת חובות, מנהג שעשוי לשמש מודל לפתרון בעיות העולם השלישי בתקופתנו.
לפני אלפיים שנה עסק התלמוד בהרחבה (ביחוד בבא בתרא, פרק ב') בקביעת חוקים נגד זיהום האוויר, ואפילו כנגד מפגעי רעש. בספר דברים כ"ג, 12 יש התייחסות לנושא ניקוז המים המשומשים.
הכללים הבסיסיים של איכות הסביבה הם חוקי התורה. בתהלים נאמר: "לה' הארץ ומלואה, תבל ויושבי בה" (פרק כ"ד, 1). לפי המדרש, "כשנכרת עץ פרי, יוצא קול זעקה מקצה הארץ עד קצה, אך אינו נשמע" (פרקי דרבי אלעזר, ל"ד). האם משפט כזה לא אמור לעורר בנו מודעות לבזבוז המשווע של מוצרי נייר ומשאבי טבע נוספים שכלים במהירות?