הצעה ללימוד
פתיחה: הרגישו בבית
הכנסת אורחים יכולה לזמן מפגש מעניין ונעים, אולם היא יכולה גם להפוך לסיטואציה מוזרה ומביכה, הן מצד המארח והן מצד האורח. האורח, מצדו, נקלע לחוקי משחק ויחסי כוח שאינם מוכרים לו. המילים "תרגיש בבית" המתבקשות, רק מאשררות את תחושת הזרות והמבוכה. המארח, מצדו, חש מבוכה שכן 'אורח לרגע, רואה כל פגע'. כניסה של אדם זר למגרש ה"ביתי" עלולה לערער את המוסכמות, לטלטל את הבית. מה יקרה אם האורח אכן 'ירגיש בבית' ויפסיק להתארח? מהי חובתו של האורח ומהי חובתו של המארח? מהם כללי המשחק והיכן נקודת האיזון ביחסי הכוחות ביניהם? 
בטרם נתחיל בקריאה מונחית בסיפור הכנסת האורחים של רבי ינאי, נקרא את ההלכות שקבעו חז"ל לסיטואציות אלה של אורח-מארח, המופיעות בתלמוד הבבלי במסכת ברכות ופסחים. הלכות אלה מציפות את התחושות, הקשיים והמבוכות ההדדיות של האורח והמארח, ונועדו למנוע אותם על ידי קביעת קווי גבול ברורים ביניהם. 
לימוד מונחה: ברכת האורח של רבי ינאי
נחלק את המדרש בויקרא רבה ליחידות משנה קצרות ונעצור לאחר כל יחידה על מנת לעמוד על משמעותה ולהבחין בפרטים הקטנים לאורך הסיפור. ניעזר בשאלות המנחות. לאורך המדרש משובצים קטעים מתוך מאמרו של אלי ברקת, 'ברכת האורח', שגם הוא עשוי לחדד את הקריאה ולסייע לנו לצאת מגבולות הסיפור אל עבר המציאות. 
המדרש פותח במפגש של ר' ינאי עם אדם שנראה לו במבט ראשון כ'אדם משופע', ובהצעתו לארחו בביתו. לתגובתו של האורח שתי גרסאות: באחת, הוא נענה בפשטות להצעה, ובאחרת הוא משיב: 'עשה מה שטוב לך', ולא מביע התלהבות. תשובה זו מתקבלת ככפיות טובה ואולי אף כחוצפה מצד האורח, ואנו מתחילים לצייר אותו בדמיוננו כדמות שלילית ומחוספסת.
במהלך הארוחה מנסה רבי ינאי לבדוק עד כמה האורח הוא אכן 'אדם משופע', (ומתוך הנחתו כי העושר מעיד גם על עושר פנימי) הוא בוחן את הידע שלו בתורה. אט אט מתברר לר' ינאי כי האדם היושב מולו הוא בור ולא יודע דבר בתורה ובאגדה, וכניסיון אחרון הוא מבקש מאורחו לברך את ברכת האורח, שנקבעה על ידי חז"ל. רבי ינאי מפגין התנהגות מתנשאת וחסרת רגישות כלפי אורחו. הוא נוהג על פי ה'כללים היבשים' שנקבעו בהלכה באותה סיטואציה, אך אינו מנסה להבין מבין השורות את כוונת חכמים. ההלכה באה כדי למנוע אי הנוחות בין המארח לאורח, אך בהתנהגותו הוא זה אשר גרם למבוכה ולחוסר נעימות של אורחו.  
בשלב זה 'נשברים' הכללים. האורח, שאיננו יודעים את שמו, מסרב לברך את רבי ינאי בברכה שקבעו חז"ל, שהנוסח שלה הוא: "שֶׁלֹּא יֵבוֹשׁ בַּעַל הַבַּיִת בָּעוֹלָם הַזֶּה, וְלֹא יִכָּלֵם לָעוֹלָם הַבָּא".
רבי ינאי אינו מבין את הרמז ששולח לו האורח, וממשיך לבייש אותו. הוא מבקש ממנו לחזור מילה במילה אחריו, אך לא את נוסח הברכה הוא מדקלם, אלא את המילים: "אָכַל כֶּלֶב פִּתּוֹ שֶׁל יַנַּאי", ומשפיל את אורחו מתוך הנחה שהוא אינו מבין דבר.
אך האורח מבין היטב את מה שמנסה רבי ינאי לעשות לו, ומפרש את התנהגותו של רבי ינאי כדחיקתו החוצה מביתו. בניגוד להלכה במסכת פסחים: "כל מה שיאמר לך בעל הבית עשה, חוץ מצא" - הוא מחליט במפגיע לעזוב את ביתו. רבי ינאי ממשיך לדבוק בהלכות הכנסת אורחים של חז"ל, ורואה בעזיבת האורח הפרה שלהן, על כן הוא תופס את האורח ומנסה למנוע ממנו ללכת. יתכן גם כי האורח הוא זה שקם ותופס את רבי ינאי, ואומר לו את המילים: " יְרֻשָּׁתִי אֶצְלְךָ וְאַתָּה מוֹנְעָה מִמֶּנִּי!" (כמו שתופסים גנב שלקח לנו את התיק, ואנו דורשים אותו בחזרה).
כך או כך האורח מלמד את רבי ינאי כי התורה איננה בבעלותו, והיא איננה נרכשת רק בידע ובהיצמדות פורמאלית להלכה. ה'תורה' של האורח מורכבת ממעשים של דרך ארץ, מרגישות חברתית, ויישומה בחיים. באותו הרגע מבין רבי ינאי כי טעה בשנית באורח שנקלע לביתו, הוא אינו בור ועם הארץ, אלא אכן 'אדם משופע' - מלא ב'תורה' של עשייה ודרך ארץ שקדמה לתורה. אולי הבין רבי ינאי כי הוא טעה לאורך כל הדרך בהבנת עומקה של התורה. 
סיכום: מהי התורה מבחינתי?
לסיום המפגש נקרא קטע נוסף, ארוך יותר, ממאמרו של אלי ברקת, שמחדד את השאלות בנוגע למשמעות ולתוכן של ה'תורה' והיהדות בחיינו. ניתן לקרוא בחברותא או בפורום הקבוצתי, ולאחר מכן לדון בשאלות המנחות. 
הסיפור בויקרא רבה מעורר באלי ברקת זיכרונות ילדות ותובנות בנוגע לחברה הישראלית כיום. תורתו של האורח, השמה דגש על אחריות חברתית, שאיפה לצדק ולמוסר, מזכירה לו את הגישה המסורתית ביהדות ואת היהדות הנינוחה של יהודי ארצות האסלאם, שבה היה "רצף של שמירת מסורת יהודית [...] יהדות כמשפחה, יהדות מכילה, שאינה כופה את ערכיה, יהדות שבמרכזה ערכים חברתיים", בניגוד ליהדות שצמחה בישיבות אשכנז הנצמדת להלכה ויוצרת חיץ בינה לבין החברה הלא-יהודית ובינה לבין עולם המעשה. תפיסת היהדות כמשפחה שמה דגש רב יותר על מערכות היחסים שבין האדם לחברו ולסביבתו, והלמדנות, ההעמקה והפלפול אינם ניצבים בה במרכז הבמה ואינם משמשים מדד לרמת היהדות של האדם. אם "היהדות היא משפחה, אינך יכול להישאר בחוץ, [כי] אתה תמיד 'חלק ממנה'", ולכן, ביהדות זו, הכנסת האורחים מתאפשרת בקלות רבה יותר.