בימים ההם ובזמן הזה: גלגולי חג החנוכה
הצעת הנחיה:
מבוא:
בלימוד זה נסקור את גלגוליו של חג החנוכה ואת המשמעויות השונות שנוצקו בו בכל תקופה. נבקש מהמשתתפים לעמוד על התפיסות השונות של החג ועל הסיבות האפשריות להבדלים ביניהן. הדף מחולק לארבעה חלקים: 
תקופת בית שני: המקור הקדום ביותר לקיום החג נמצא בספר חשמונאים. בספר חשמונאים א' מובא הרקע לחג וסיבת החגיגה, ובספר חשמונאים ב' מובאת הסיבה לכך שהחג נחגג שמונה ימים. מתברר כי הסיבה המקורית לחג החנוכה היא חנוכת המזבח שטוהר לאחר ניצחון החשמונאים על היוונים. בנוסף מתברר כי החג נמשך שמונה ימים משום שהחשמונאים ביקשו לחגוג את חירותם ולחדש את שמחת חג הסוכות שנדחתה בשל המלחמה. ההקבלה בין חג החנוכה לחג הסוכות באה לידי ביטוי בכך שבשמחת בית השואבה נהגו לחגוג באורות ובשמן, כפי שמצוין במקור המובא ממסכת סוכה במשנה. 
ימי חורבן וגלות: המקור התלמודי מלמד כי האמוראים העניקו לחג סיבה שונה לגמרי - חגיגת נס פך השמן. נראה כי תפיסת הניצחון הצבאי של ימי בית שני הומרה בתפיסת הנס וההתערבות השמימית. ניתן להסביר שינוי מפתיע זה בפערים שבין שתי התקופות: תקופת החשמונאים הייתה תקופה של ניצחון ושל בית מקדש, ואילו תקופת התלמוד, שהייתה כ-500 שנים מאוחר יותר, הייתה תקופה של גלות ושיקום העם מן החורבן. ביושבם בגלות התקשו חכמים לחגוג את הניצחון הצבאי ואת חנוכת בית המקדש. כמו כן, גם הפערים בגישות בין ממלכת חשמונאי וחכמי ישראל (בעיקר בימי המלך אלכסנדר ינאי), גרמו לטשטוש הכוח הצבאי ולהדגשת הנס האלוהי. 
ראשית הציונות: מתוך שלושה שירי חנוכה שנכתבו בתקופת החלוציות והתחייה הלאומית של ראשית המאה העשרים, עולים מאפייניו של חג החנוכה כמבטא את החלוציות והאקטיביות הציונית ואת התפיסות ההומניות של העת המודרנית, השמות את האדם במרכז. כך למשל, במקום מילות הפסוק בתהילים: 'מי ימלל גבורות ה' ישמיע קול תהילתו' (תהלים קו, כ), נאמר: 'מי ימלל גבורות ישראל'. ניתן לראות זאת במוטיבים הרעיוניים ('אשר חוללו המכבים'; 'נס לא קרה לנו'; ועוד); במבנה הלשוני המעיד על שחרור לאומי ('אנו', 'רגלינו', 'לנו', 'לבנו', 'האירו', 'הדליקו' וכדומה); וכן ברעיונות שבהם הגיבור והגואל הוא האדם ולא האל. אם כן, בתקופה זו הדגש בחג הוא על הגאולה האנושית ומשמעותו הדתית והתאולוגית מטושטשת. לא פלא שארגונים ציוניים כינו עצמם בשמות כמו 'מכבים' ו'חשמונאים', וראו בהם מופת לשחרור עצמי של יהודים משלטון זר. 
שנות האלפיים: המקור האחרון מחזיר אותנו לימינו, ובו מעניקה ד"ר מיריק גרזי, חברת קיבוץ בית השיטה, פרשנות מחודשת, פסימית ומפוכחת, לשירו החלוצי של זאב אהרון 'אנו נושאים לפידים'. השיר נכתב על רקע מאורעות אוקטובר 2000, ימי ראשית האינתיפאדה השנייה. את מקומו של הביטחון והעוז החלוצי תופסים כעת הספקות, הטעויות והכישלונות, ומובעת בקשה לשוב לרעיון הנס והאמונה במקום  ה"קרדום" והצדק.

אופן הלימוד:
פתיחה במליאה: (כ-30 דקות) נפתח בישיבה במעגל שבמרכזו מונחים: פטיש גדול (מַקֶבֶת); אתרוג (או סממן מובהק אחר של סוכות); פך שמן; קטע מתמונתו המפורסמת של מיכלאנג'לו בואונרוטי 'בריאת האדם' בה האל מושיט יד לאדם   <<http://he.wikipedia.org/wiki/%D7%A7%D7%95%D7%91%D7%A5:God2-Sistine_Chapel.png>>; העתק ממגילת העצמאות; דגל ישראל; וכובע צבאי. נבקש מהמשתתפים להסביר כיצד קשורים פריטים אלה לחג החנוכה, תרגיל פתיחה זה מעורר סקרנות ועניין בקרב המשתתפים, ומאפשר למנחים להתרשם מהידע שלהם על גלגולי החג.
לאחר ניסיון מוצלח יותר או פחות להסביר את הקשר של הפריטים השונים לחג החנוכה מצד המשתתפים, יבטיחו  המנחים כי בהמשך הלימוד יתבררו התשובות מתוך המקורות השונים.

לימוד בקבוצות: (כשעה) כל קבוצה תדון במקורות שבדף הלימוד בעזרת השאלות המנחות. 

בחלקו השני של הקובץ הנוכחי מצורפים הסברים, הגדרות ומושגים להשלמת הידע ולהעשרה. וכן 'משבצת הזמן' להרחבה והעשרה נוספת. הכללתם במהלך  הלימוד נתונה לשיקול דעתם של המנחים
לדף הלימוד 

אסיף: (כ-30 דקות) לאחר הדיון של כל קבוצה במקורות מומלץ לכנס את חברי הקבוצה ולדון יחדיו בנושאים העיקריים:
•	מהן המשמעויות השונות שהוענקו לחג החנוכה בתקופות השונות?
- מה הוביל כל תקופה להעניק משמעות שונה לחג?
- לאילו משמעויות של החג אנחנו חשופים כיום?
- מה הייתה משמעות חג החנוכה עבורכם טרם הלימוד?
- האם גם אתם הייתם מודעים לריבוי המשמעויות של החג ולקשר הראשוני שלו לחג הסוכות?
•	האם תוכלו להציע קשרים בין משמעויות החג השונות, בהתעלם מהפערים ההיסטוריים? (למשל, הקשר שבין רוח החשמונאים בימי בית שני ורוח החלוציות בראשית המאה העשרים; או הקשר שבין הדגשת הנס האלוהי בימי התלמוד והראייה המפוכחת של גרזי בימינו).
•	עם איזו משמעות של חג החנוכה הזדהיתם, כקבוצה וכיחידים?

אפשרות נוספת ללימוד (בעיקר לנוער):
לאחר תרגיל הפתיחה יחולקו הלומדים לארבע קבוצות. כל קבוצה תתמקד בתקופה אחרת, ותענה על השאלות הבאות:
1.	קראו את המקורות שקיבלתם: באיזו תקופה מדובר? מה אתם יודעים על מאפייניה?
2.	מהי משמעות החג בתקופה זו? מה מייחד אותה?
3.	האם המקורות חידשו לכם דבר שלא ידעתם על חג החנוכה? מהו?
4.	בחרו נציג או נציגה שיציגו בפני המליאה את המשמעות שלמדתם על חג החנוכה.
 במליאה יוצגו המשמעויות השונות והתקופות השונות של חג החנוכה ויחודדו ההבדלים ביניהן.

תוספות (מושגים, ביאורים והרחבות)
ספר החשמונאים/ ספר המקבים: אחד הספרים החיצוניים, אשר מגולל את מרד מתתיהו הכהן ובניו ביוונים. לספר זה שתי גרסאות: חשמונאים א' וחשמונאים ב'. כפי הנראה, שני הספרים נכתבו זמן קצר לאחר מרד החשמונאים, על ידי שני אנשים ממקומות שונים ומתוך תפיסות עולם שונות. לפי המחקר, ספר חשמונאים א' נכתב בארץ-ישראל ואילו ספר חשמונאים ב' נכתב מחוץ לארץ-ישראל. המקור העברי של הספרים אבד עם השנים, וכל שנותר הוא התרגום ליוונית. שני ספרי החשמונאים מספקים לנו מידע על תקופת המרד ביוונים, על גזרות השמד של אנטיוכוס, על מאבקי הכוח הדתיים בין היהודים ליוונים ועל פרטי הקרבות השונים. 
  
תקופת החשמונאים: תקופה שנמשכה כ-130 שנה, שתחילתה בעלייתו של מתתיהו הכהן, במאה השנייה לפנה"ס וסופה במותו של אחרון מלכי בית חשמונאי, במאה הראשונה לפנה"ס. החשמונאים היו צאצאיהם של מתתיהו הכהן, ממנהיגי מרד החשמונאים, שנאבק בהשתלטות ממלכת יוון על יהודה בשנים 167-161 לפנה"ס. 

מרד החשמונאים: מרד ממלכת יהודה כנגד ממלכת יוון התחולל בשנים 167-161 לפנה"ס. המרד פרץ בעקבות 'גזרות אנטיוכוס', הידועות גם בשם 'גזרות השמד', אשר דרשו מכל היהודים לחדול מלהקריב קורבנות בבית המקדש ולהקריב תחתיהם קורבנות טמאים, אסרו עליהם למול את בניהם, אילצו אותם לחלל שבתות וחגים, לאכול טרפות ולקיים את חוקי המלוכה היוונים במקום חוקי הדת היהודיים. משפחתו של מתתיהו החשמונאי, שמלכה באותה תקופה ביהודה, הייתה מנושאי נס המרד. בניו של מתתיהו פיקדו על גזרות המרד השונות, והצליחו לגבור על השלטון היווני ולזכות בעצמאות.

מקבים: כך מכונים בספר החשמונאים בניו של מתתיהו החשמונאי אשר מרדו בממלכת יוון. המילה 'מקבים' לקוחה מהמילה 'מַקֶבֶת' שפירושה פטיש גדול. כפי הנראה, כך כונו הלוחמים האמיצים בשל עוצמת הלחימה שלהם ויכולתם להכות בראשי אויביהם.

מכבים: הסברה המקובלת למקור השם 'מכבים' היא ששם זה נובע מראשי התיבות של הפסוק 'מי כמוך באלים ה'' (שמות טו, יא) – סיסמת החשמונאים שהתנוססה על מדי הלוחמים. לפי הסבר אחר, אלו הם ראשי התיבות של 'מתתיהו כהן בן יוחנן'.

יהודה המכבי/מקבי: בנו החמישי של מתתיהו החשמונאי, יליד העיר מודיעין בממלכת יהודה. היה ממנהיגי מרד החשמונאים נגד ממלכת יוון. יהודה המכבי נלחם בקרבות רבים כנגד היוונים ומצא את מותו באחד הקרבות האחרונים. יהודה המכבי משמש עד היום סמל לאומץ, לכוח מנהיגות וליכולות אסטרטגיות מזהירות.

۞ משבצת זמן: מלכי החשמונאים למול חכמי ישראל בימי בית שני ۞
ממלכת החשמונאים, שראשיתה בימי מתתיהו וסופה כ-130 שנים מאוחר יותר, הצמיחה מנהיגים ומנהיגה אחת, ששימשו כמלכים וככוהנים גם יחד. על אף שמלכים אלו הובילו את ישראל פעמים רבות לניצחונות והרחיבו את ממלכת יהודה, לא כל החכמים ראו בעין יפה את השלטון הטוטליטרי שהנהיגו רבים מהם, ואת הסמכויות הרבות שלקחו מן הסנהדרין (מועצת החכמים ששימשה כגוף השופט והמחוקק). שיא החיכוך בין חכמים ומלכי חשמונאי היה בתקופת המלך אלכסנדר ינאי (103-76 לפנה"ס) - המלך ינאי השתייך לזרם הצדוקי, בעוד חכמי ישראל השתייכו לזרם הפרושי.
הקטע הבא, הלקוח מן הספר 'קדמוניות היהודים' שכתב יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), ממחיש מתח זה:

יוסף בן מתתיהו/יוספוס פלביוס: נולד ככל הנראה בשנת 38 ונפטר בסביבות שנת 100 לספירה. גדל בירושלים כבן למשפחת כהנים, ומצד אמו היה קרוב לשושלת החשמונאים. בתקופת המרד הגדול בין ממלכת יהודה לשלטון הרומי (בשנים 66-73 לספירה) הוא פיקד על הקרבות בגליל. המרד נכשל כישלון חרוץ ובן מתתיהו מסר עצמו לידי הרומאים כדי להינצל, מעשה שנתפס אצל רבים מהיהודים באותה עת כבגידה. בעקבות זאת עבר לרומא והיה תחת חסותו של הקיסר טיטוס פלביוס אספסיאנוס (ומכאן גם כינויו הרומי 'יוספוס פלביוס'). בהיותו ברומא כתב בן מתתיהו ספרי היסטוריה שמתעדים את תולדות העם היהודי ('קדמוניות היהודים', 'נגד אפיון') ואת מלחמות היהודים מול יוון ורומא בימי בית שני ('מלחמות היהודים'). מסמך נוסף שפרסם היה 'חיי יוסף' ובו הוא תיאר את קורותיו ומתרץ את מעברו לשורות האויב הרומי. ספריו של בן מתתיהו משמשים עד היום מסמכים היסטוריים חשובים ומהימנים אשר מתעדים את תקופת הבית שני, את הכתות השונות שצמחו בה ואת מלחמות ממלכת יהודה בשליטים היוונים והרומים.

קדמוניות היהודים י"ב-י"ג:
ויינזר [המלך ינאי] ממפלגת הפרושים וייצמד לעדת הצדוקים וישם עונש על כל איש אשר ישמור את משמרת הפרושים וילך בחוקותיהם ובגלל זה שנאו היהודים אותו ואת בניו אחריו. [...] כי הפרושים הורו את העם ללכת בדרכי התורה ע"פ המסורת המסורה מפה לפה ואין הם כתובים בספר תורת משה, והצדוקים לא אבו ולא שמעו להם ויחליטו כי רק התורה הכתובה מפי ה' יצאה [...] ובגלל הדברים האלה היו פעמים רבות ריב ומדון בין היהודים, שנאה עזה כמוות וקנאה קשה כשאול ודמים בדמים נגעו [...]
בימים ההם קשרו היהודים על ינאי המלך קשר ובחג הסוכות בעלות המלך על מזבח הפנימי להקריב עולת החג השליכו עליו רבים מבני העם את האתרוגים אשר בידם, ויחרפוהו ויתנו עליו בקולם: "צא, צא בן חללה! לא לך לגשת אל מזבח השם כי אמך הייתה חללה
ויקצוף המלך מאד וחמתו בערה בו ויט ידו מעל המזבח ויקרא: "חרב, חרב על פרושים!" וישלפו גדודיו שומרי ראשו את חרבותיהם ויהרגו בעם כששת אלפים איש מעדת הפרושים, ויצו המלך לנגוח חומת עץ בבית ה' להבדיל בין חצר העם לבין חצר הכוהנים הפנימי לבל יוסיפו עוד המורדים להרגיזו בבואו לעבוד את עבודת הקודש. גם שכר לו אנשי צבא מבני פיזיציה וקיליקיה להיות תמיד סביב לו ולשמרו בכל אשר ילך.

צדוקים: אחת הכתות המרכזיות בתקופת בית שני שאיימה על החכמים הפרושים, בגישתה כי יש לקיים את המצוות הכתובות בתורה ככתבן וכלשונן ואין מקום לפרשנות ולתורה שבעל פה. הצדוקים כפרו בחלק מהעקרונות המרכזיים שהיו מקובלים בקרב היהודים עד לאותה תקופה - עקרון שכר ועונש, רעיון תחיית המתים וביאת המשיח - משום שהם לא מוזכרים בתורה שבכתב. רבים מהצדוקים השתייכו למעמדות העליונים בעם, חלקם, כמו המלך ינאי, לשושלת המלוכה החשמונאית. המחלוקת בין החכמים הפרושים לצדוקים באה לידי ביטוי במקורות רבים, בעיקר בתלמוד ואף בכתבי יוספוס פלביוס. כך למשל, התנגדו הצדוקים לאופן שבו חגגו חכמים את שמחת בית השואבה באמצעות ניסוך המים על המזבח, ובתלמוד הבבלי, במסכת סוכה (דף מח עמוד ב) מתואר הסיפור הבא הממחיש את הקרע בין ההנהגה הצדוקית לעם:
"תנו רבנן [=שנו חכמים]: מעשה בצדוקי אחד שניסך על גבי רגליו [=ביצע את טקס הניסוך בצורה שונה מהמקובל] ורגמוהו כל העם באתרוגיהן. ואותו היום נפגמה קרן המזבח והביאו בול של מלח וסתמוהו לא מפני שהוכשר לעבודה אלא מפני שלא יראה מזבח פגום."

פרושים: כת ביהדות בתקופת בית שני. בראשה עמדו התנאים, חכמי המשנה, אשר דבקו בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה והתנגדו בכל כוחם לצדוקים אשר כפרו בעקרונות התורה שבעל פה. לטענתם התורה חייבת להתפרש, ולסנהדרין, מועצת החכמים, יש כוח לפרש את התורה ולקבוע דינים והלכות. לאחר חורבן בית שני הצליחו הפרושים, בראשות רבי יוחנן בן זכאי, להימלט מירושלים ולהקים מרכז לימודי ביבנה. בפועל, מכיוון ששרדו לאחר החורבן, הפכו לכת הגדולה והמשמעותית ביותר, ועקרונות הפירוש נותרו עד היום כאבני דרך בקביעת ההלכה.