הצעה ללימוד
הצעת פתיחה: "עפר מן האדמה"
הגלובליזציה, אמצעי התקשורת והכלכלה העולמית, כמו גם השיח הקוסמופוליטי הרווח בימינו, הגורס שזהות האדם חוצה תרבויות ומדינות, והוא אזרח העולם כולו, עומדים בסתירה לערכיו של יום העצמאות, שבו אנו מציינים בגאווה את תקומתה של מדינת ישראל כלאום תרבותי נפרד ועצמאי. אם האדם הוא אזרח העולם, האם אנו זקוקים למדינה? האם מצבו של העם היהודי שונה ממצבם של עמים ותרבויות אחרים המבקשים לבטל את הגבולות הלאומיים? ובסופו של דבר: מהן המשמעות הנגזרות מקיומה של מדינת ישראל?
נפתח את המפגש בפסוק מספר בראשית 'וייצר ה' אלוהים את האדם עפר מן האדמה' ונעיין בפירושו של רש"י עליו, שמביא שני מדרשים, לכאורה סותרים: לפי המדרש הראשון, האדם נברא מעפר שמקורו מארבע כנפות הארץ, כלומר ה' אסף עפר מכל העולם וממנו יצר את האדם. מדרש זה מייצג מגמה קוסמופוליטית בתפיסת מהות האדם; על פי המדרש השני, העפר שממנו נברא האדם נלקח ממקום אחד - ממקומו של המזבח בבית המקדש. מדרש זה מייצג מגמה פרטיקולארית בתפיסת מהות האדם.
שאלות לדיון בקבוצה
•	מה ההבדל בין שני המדרשים בתפיסת האדם העולה מהם?
•	עם איזה מדרש אתם מזדהים?
הרב סולובייציק מציע כי אין סתירה בין שני המדרשים, אלא הם משלימים זה את זה ויחד הם מתארים את אופיו המורכב של האדם, כיצור לאומי וקוסמופוליטי בעת ובעונה אחת. בכל אדם יש כמיהה חזקה לשוטט בעולם, לכבוש מקומות רחוקים, אולם בסופו של דבר הוא מבקש לחזור לביתו ולמדינה שבה גדל, שהיא סביבת גידולו הטבעית. 
שורשים או רגליים?
נקרא כעת שני מקורות, המייצגים שתי עמדות ביחס למקומו של האדם, או של היהודי.
רונית מטלון מייצגת את העמדה שהאדם אינו זקוק לשורשים, אלא לבית. לדבריה, בשיח הישראלי נקשר המושג 'שורש' לחיים היהודיים בתפוצות (טיול שורשים). המקומות שמהם הגיעו הורינו או סבינו הם מרכיב מהותי בזהותנו. ויחד עם זאת, מסבירה האם לביתה כי למרות שהיא מתגעגעת למקום שבו גדלה, מעולם לא חשה שם בבית. תחושת הבית והשייכות היא הדבר שאותו צריך האדם יותר מכול.
ג'ורג' שטיינר מציג עמדה שונה לחלוטין. לדבריו, הקיום היהודי ארוך השנים בתפוצות עיצב את זהותו של היהודי כזהות חסרת בית ומולדת. בניגוד לדימוי של שורשי העץ הנטועים עמוק באדמה, הדימוי של שטיינר לזהותו של היהודי הוא של רגליים הנעות ממקום למקום. 
שאלות לדיון בקבוצה
•	מהם המולדת או הבית בעבור היהודי, לפי רונית מטלון ולפי ג'ורג' שטיינר?
•	מהם המולדת או הבית בעבורך?

לימוד בחברותא: צדקה עשה הקב"ה בישראל שפזרן לבין האומות?
נעיין בשתי תגובות למשפט המופיע במסכת פסחים: "צדקה עשה הקב"ה בישראל שפזרן לבין האומות" – המציעות שתי נקודות מבט על החיים בגלות: 
הרב פתיה מסביר מדוע החיים היהודיים בתפוצות נחשבים ל"צדקה", וזאת מתוך התבוננות במאורעות ההיסטוריים בתקופתו, בימי מלחמת העולם השנייה. לדבריו, אם היה העם היהודי כולו מרוכז במקום אחד, היה קל יותר לפגוע בו, ולכן דווקא העובדה שהם היו מפוזרים היא שהצילה אותם מכיליון ומהשמדה מוחלטים. 
הרב פרחי מדמה את ישיבתו של העם בארצו (שהיא מקומו של הקב"ה), לקרבתו של עבד למלכו בתוך ארמונו. במצב כזה יש יתרונות וחסרונות: מחד, הוא קרוב יותר למלך, ויכול ליהנות מנוכחותו ומזיו פניו; מאידך, הקרבה מחייבת אותו להתנהגות מושלמת ולמעשים עילאיים, שבהם קשה לעמוד. אורח חיים זה דורש מן האדם לנהוג ביראה ובפחד ולתת דין וחשבון בפני המלך.
סיכום 
בתחילת המפגש דנו באופיו הכפול של האדם - כישות המבקשת לצאת אל מרחבי העולם ובד בבד לשוב לבית מוגדר וקבוע. דואליות זו מאפיינת את אופיו הכפול של העם היהודי הזקוק לבית ולמולדת, אך מורגל בחיי נדודים וגלות. בחנו את היתרונות והחסרונות שיש בגלות לעומת חיים ב'פלטין של המלך'. כעת נבחן את חשיבותו של ה'בית' ואת המשמעויות והמחויבויות הנגזרות ממנו. 
* הערה: בחלק זה שלושה מקורות פילוסופיים הדורשים עיון והעמקה. אם הזמן לא מספיק לדיון לעומק בכולם, מומלץ לבחור מראש קטע אחד או שניים בהתאם לאופי הקבוצה.

נחזור לשאלה העולה מדברי הרב סולובייצ'יק בפתח המפגש: מדוע האדם חוזר לביתו בסופו של מסע הנדודים? מדוע חשוב שיהיו לאדם בית, משפחה, קהילה ומדינה?
ז'ן אמרי סובר שהאדם נולד לתוך מציאות, והיא נשאבת לתוכו והופכת לחלק בלתי נפרד ממנו. זו הסיבה שה'בית' או המציאות לתוכה נולדנו, מעניקים לנו יציבות וביטחון, ואיננו יכולים להתקיים בלעדיהם. כבר בשלב מוקדם, וטרם שנוכל להבין את משמעותם, הם הופכים לחלק מהותי ובלתי נפרד מאיתנו. כלומר, הבית הוא מרכיב מכונן של זהותנו. 
מאיר בוזגלו טוען כי החיים במדינת ישראל אינם פותרים את בעיית הזהות של האדם ואינם מעניקים לו תחושה של 'בית', של יציבות וביטחון, וזאת בשל העוולות החברתיות בתוכה. בנוסף, הוא מצביע על מתחים רבים בחברה הישראלית, חוסר צדק וחוסר יציבות, אשר נובעים לדעתו משאלות של זהות לא מגובשת. בוזגלו רואה את תחילתו של הפתרון לבעיות אלה, בכריכת השאלות החברתיות והזהותיות יחד.
גם עמנואל לווינס אינו מזדהה עם אמרי, כיוון שלדידו, אין כלל משמעות לקיומה של מדינת ישראל אם אין בה חברה חולמת הפועלת כל העת לשמירת הצדק החברתי. 
דברי לווינס מתקשרים לדברי הרב פרחי. הנוכחות בביתו של המלך היא מחייבת, ואם לא עומדים במחויבות זו אין הצדקה להישאר כאן. בדומה לבוזגלו, גם לווינס תולה את הזהות והקיום היהודיים בחיים של צדק ושוויון ואחריות כלפי הזולת. אלה הם היסודות שעליהם צריכה להיבנות החברה הישראלית, ולאפשר בה קיום בביטחון.
חשוב לסכם בתום המפגש את המהלך הכולל, דווקא מן הנקודה האחרונה. בחינת קיומה של מדינת ישראל ושאלת הצדקתה בעידן הגלובלי והקוסמופוליטי אינה רק בהיותה מקלט פיזי לעם היהודי; מרגע שיש מדינה יהודית, עלינו לשאוף לבנות בה קומה נוספת של ביטחון רוחני, של חתירה מתמדת לצדק חברתי, שהיא המטרה והאמצעי גם יחד.