'אַתֶּם נִצָּבִים הַיּוֹם כֻּלְּכֶם לִפְנֵי ה' אֱלֹהֵיכֶם': עיון במעמד ברית ה'
חלק מן הסדרה: "אני והקהילה: דיון במושגי זהות אישית וזהות קהילתית" (2)

הצעת הנחיה:
א. מבוא רעיוני:
דף הלימוד עוסק במעמד הברית שבין האל לעמו, בספר דברים, פרק כט. נדון במשמעות המילה 'ניצבים' ונבחן את חשיבות קיום המעמד בנוכחות העם כולו. מדיון זה נצא לבחינת הקשר שבין היהודי לקהילתו.
פרשת ניצבים ממוקמת בתוך ספר דברים – נאומו של משה לבני ישראל טרם כניסתם לארץ, לאחר שבפרק הקודם הוזהר העם על תוצאות מעשיו – ברכות אם ישמע בקול ה' וקללות אם לא ישמע.
מדרש תנחומא קושר בין 'מעמד הניצבים' לפרשיית הקללות בפרק הקודם, ומעניק שתי פרשנויות למילה 'ניצבים' - יכולת עמידה על אף היראה מן הקללות; ומצֵבה, לוח אבן העובר מדור לדור, כלומר קבלת הכוח מעצם העברת הדברים, המצוות, האיסורים, הקללות והברית כמעין מצבה אנכית. בנוסף. רואה המדרש במעמד הניצבים עצמו מקור של כוח לעם, מעצם היותם יחד. פרשנויות אלו מתחברות לנושאים שבהם נדון בהמשך - שיח אנכי (דיאכרוני, דין דורי) ושיח רוחבי (סינכרוני, בתוך הקהילה עצמה).
פרופ' ישעיהו ליבוביץ כותב על הקשר שבין אמונה וקיום מצוות לבין הקולקטיב. לטענתו, קשר זה לא רק חשוב, אלא אף הכרחי - קולקטיב ישראל הוא המחבר ואורג את אורח החיים האמוני-דתי: “אין לי חלק בתורה ובאמונה, אלא במידה שאני שייך לקולקטיב ישראל”
גם הרב פרופ' דוד הרטמן עומד על הקשר שבין הקולקטיב, הקהילה, לבין הגדרת החיים הדתיים. בדומה לליבוביץ, גם הוא רואה בשותפות בקהילה חלק הכרחי מהקיום הדתי. בקטעים המובאים הוא מתאר כיצד הקהילה הדתית שבה חי הנכיחה בעבורו את אלוהים, מעצם אורח החיים המשותף. לטענתו: "התחום הנרחב הניתן בה להגשמה רוחנית עצמית של היחיד - אינו יכול להתקיים במנותק מתודעה פוליטית, קיבוצית". 
פרופ' אבי שגיא מנתח בסיום ספרו 'המסע היהודי-ישראלי', את הקשר שבין היהודי הבודד והקולקטיב היהודי לדורותיו. הוא מפרש את דבריו של השופט זילברג בסוגיית 'האח דניאל' (ראו במושגים), שלא אפשר לו לעלות לארץ במסגרת חוק השבות, בכך שעל אף שמבחינה הלכתית הוא הסכים שהאח דניאל יהודי, אין די בזיהוי ההלכתי, ועל מנת להיחשב ליהודי, צריך להיות חלק משיח הדורות היהודי (השיח הדיאכרוני, הבין דורי). 
כל  הפרשנויות ודברי ההגות הללו, המתחברים למעמד ברית ה' בפתחה של פרשת ניצבים, מעלים כי כדי להיכנס בברית ה' אנו זקוקים בה בעת גם לשיח הדיאכרוני (שיח בין-דורי, המתבטא בקו מאונך, כמו המצֵבה) וגם לשיח סינכרוני (שיח הקהילה בהווה, המתבטא בדיאלוג רוחבי של העם והמקבל עוצמתו שהחיבור של כל העם יחד: ילדים ומבוגרים, חוטבי העצים ואמידי העדה). עלינו להפנות מבט אכפתי אל אחינו ואחיותינו בהווה, ולהביט בעבר ובעתיד מתוך ידיעה כי כל קיומנו ותודעתנו העכשווית נעוצים במסורתנו היהודית.

ב. אופן הלימוד:
פתיחה במליאה: נקרא יחד את הפסוקים הראשונים בפרשת 'ניצבים', ונדון בשאלות הנלוות. בנוסף נשאל:
-	מדוע מדגישה התורה את נוכחות העם כולו, ואף טורחת ומפרטת את ראשי השבטים והאנשים הפשוטים, המבוגרים והילדים, הנשים והגברים?
-	מדוע נסמכה פרשת ניצבים לפרשת הברכות והקללות בפרק הקודם?

קבוצות לימוד: לאחר הדיון הפותח, יתחלקו המשתתפים לקבוצות לימוד קטנות וידונו בטקסטים אשר בדף הלימוד באמצעות השאלות המנחות (בקבוצות בעלות ידע מועט ביהדות רצוי שהמנחים יסתובבו בין הקבוצות ויוודאו שהטקסטים נהירים מספיק לחברי הקבוצה).

אסיף במליאה: בתום הלימוד נתאסף שוב בקבוצה הראשונית ונאסוף חוויות לימוד מהמשתתפים. נשאל:
-	לאיזה טקסט התחברתם יותר? מדוע?
-	כיצד אתם רואים את הקשר שבין היחיד לקהילה? האם הוא הכרחי, תורם, משמעותי, אפשרי, או בלתי הכרחי כלל? מדוע?
-	מהם הקווים המחברים בין 'מעמד הניצבים' לטקסי ברית דתיים אחרים, לדוגמה ברית הנישואין, ברית מילה, ולטקסי ברית שאינם דתיים, לדוגמה, הסכם שלום, השבעה לנשיאות? האם יכולים להתקיים טקסים אלו ללא קהל?
-	מדוע חשוב לקיים במקביל שיח דיאכרוני ושיח סינכרוני בהבניית הזהות היהודית? הציעו דוגמאות מחיי היומיום.