דף למנחה

סדר הלימוד
שלב ראשון:
-	קריאת הקדיש בלשונו (ארמית)
-	לימוד תוכן ה"קדיש" בחברותא.
-	איסוף
-	שאלות נוספות ללימוד הקדיש:
א.	מדוע נאמר הקדיש בארמית?
ב.	מה פשר האמירה (החוזרת חמש פעמים) "ואמרו אמן"?

שלב שני (במליאה)
נעיין בנוסחי קדיש אלטרנטיביים (כולם או חלקם). אפשר גם להקריא אותם בקול.
נאסוף רשמים, הערכות והתייחסויות של הלומדים לנוסחים אלה.
נערוך דיון בשאלת המסורת והחידוש, ונפנה את הלומדים לדבריו של מאיר איילי ולתכתובת בינו לבין צבי שאר:
-	האם ראוי לשנות דפוסי לשון ומנהג מסורתיים ולחלן אותם (מלשון "חול")? 
-	מה עדיף – להתאים את הכתוב (מבלי לשנות את הנוסח) להשקפת הציבור בדרך של מדרש (מתן משמעות חדשה); לעבד את הכתוב (פרפרזה); או ליצור נוסח חדש?
-	האם יש גבולות לעיבוד ולמדרש?
-	מה הרווח וההפסד שביצירת נוסח חדש?
-	בקשו מהמשתתפים להביא דוגמאות (מוצלחות ובלתי-מוצלחות, לדעתם) לכל אחת מן הדרכים.

מידע מורחב על הקדיש
עיקרה של תפילת הקדיש הוא דברי הלל ושבח לאלוהים. המשפט "יְהֵא שְׁמֵהּ רַבָּא מְבֹרָךְ לְעָלָם וּלְעַלְמֵי עָלְמָיָא" (יהי שמו הגדול מבורך לעולם ולעולמי עולמים), מבוסס על שני פסוקים במקרא: "יְהִי שֵׁם ה' מְבֹרָךְ מֵעַתָּה וְעַד עוֹלָם" (תהילים קיג, ב), ו"לֶהֱוֵא שְׁמֵהּ דִּי אֱלָהָא מְבָרַךְ מִן עָלְמָא וְעַד עָלְמָא" (דניאל ב, כ). למשפט זה נוסף משפט המבטא תקווה כי שמו הגדול של האל יתגדל ויתקדש בעולם שברא כרצונו - ומשפט זה היה לפתיחה של הקדיש. בהמשך מביע הקדיש את המשאלה לגאולה ולקירוב ביאת המשיח, וכל זאת - בחייהם ובימיהם של קהל המתפללים. הקדיש כולל ברכה ושבח לה', והוא מסתיים בבקשה לחיים טובים ולשלום "עלינו על כל ישראל". 
לכתחילה, נאמרה תפילה זו בגמר לימוד או בסיום דברי דרשה בציבור:
אליהו רבה (איש שלום) פרשה ו ד"ה 'ומפני מה זכה' 
קורא אדם [תורה] נביאים וכתובים ויודע להשיב בהם, ישמרם בידו ויברך וישבח ויגדל וירומם ויקדש לשמו של מי שאמר והיה העולם. 

אין בקדיש פנייה ישירה אל האל, אשר מוזכר בו רק בגוף שלישי, ומכונה "קודשא בריך הוא" או "אבינו שבשמים". כלומר, הדרשן לא פנה אל האל אלא סיפר עליו לציבור שומעיו, וייתכן שאמר זאת בנוסח לא קבוע, ולכן היה צורך להדריך את הציבור מתי לומר "אמן" (ואמרו אמן). 

לאמירת הקדיש בארמית ניתנו שני טעמים: האחד, זו הייתה שפת הדיבור והציבור שבפניו נאמרו הדרשות ודברי האגדה לא ידע עברית; האחר, ארמית הייתה לשון חכמים בבתי המדרש. 

תוספות למסכת ברכות דף ג עמוד א 
אומרים קדיש בלשון ארמית ..... שהיו רגילין לומר קדיש אחר הדרשה ושם היו עמי הארצות ולא היו מבינים כולם לשון הקודש לכך תקנוהו בלשון תרגום שהיו הכל מבינים שזה היה לשונם.

כמה צורות לקדיש:
א.	קדיש דרבנן, ובו תפילה לשלום חכמים ותלמידיהם. נוסח זה נאמר דרך קבע בתפילת שחרית, ולפני תפילת "עלינו לשבח". זהו כנראה הנוסח הקרוב ביותר לשימושו המקורי של הקדיש, וממנו התפתחו הנוסחים הבאים.
ב.	קדיש תתקבל (או קדיש שלם), ובו בקשה לקבלת התפילות. נוסח זה נאמר בסיום כל תפילה.
ג.	חצי קדיש, קדיש מקוצר המשמש כחוליית מעבר בין חלקים שונים בתפילה.
ד.	קדיש-יתום, הצורה המאוחרת ביותר של הקדיש. הונהגה כתפילת קבע בעקבות מסעי הצלב באשכנז, ומן המאה ה-13 היא נאמרת בכל אחת מתפילות היום על ידי אבלים במשך אחד עשר חדש מיום הפטירה. 
ה.	קדיש דאתחדתא (קדיש הגדול), נאמר לאחר הטמנת המת ובטקס סיום לימוד פומבי של מסכת מן התלמוד.

בקדיש יתום לא מוזכר שם הנפטר וגם לא נושא המוות. אמירתו בהקשר זה של אבל מבטאת את צידוק הדין, קבלת מלכות שמים והשלמה עם גזרת המוות, נוכח רגשות תרעומת וכעס שעשויים לחוש האבלים. ייתכן גם שהוא מבטא נחמה מסוימת בתקוות הגאולה ותחיית המתים, וכן במילה "נחמתא" המרמזת על ניחום אבלים. 
על פי האמונה, זכות ומצווה היא למת שהמתאבלים עליו מקדשים שם שמים ברבים. על רקע זה התפשט מנהג אמירת הקדיש על ידי הבנים לעילוי נשמת הוריהם ובכך מזכה הבן את אביו מפורענות ומדין גיהינום. מנהג זה נקשר במעשה שהיה בר' עקיבא (ובגרסה אחרת – ברבן יוחנן בן זכאי), אם כי החוקרים טוענים שזו אגדה מאוחרת המסבירה בדיעבד את שימושו של הקדיש כתפילת אבל.

את הנוסח החלופי "יתגדל ויתקדש האדם", טבע י"ח ברנר. את מאמרו 'מכתבים לרוסיה' (בתוך המעורר, חוברת א תרס"ו), שנכתב בעקבות מהפכת 1905 והפרעות ביהודים שם, חתם במילים אלה:
משואות, חרָבות; עצמות נשברות, מרוסקות...
ואולם יש אשר יד ההתעוררות, ההתחדשות, הוֹיה בנו. אז ינבא הלב, ינבא: הנה ימים באים...
הנה ימים באים – והמקום אשר עלינו ללכת שמה יהיה לנו; והתעוררו כל חלשינו הגיבורים, השופכים עתה דמם על כבוד אחיותיהם וחיי אמותיהם לשוא, ובאו שמה ברינה, והחלו את העבודה...
בוא נבוא ברינה, אך העבודה הארוכה, עבודת ההכנה, עבודת הדורות לא תהי ברינה. ימים רעים, יסורים קשים. ואולם חזון אחד יחַיה את כולנו, אחי, את כולנו העובדים: לא למעננו, עינינו לא תראינה – בשביל כל עמנו הרוה-דם אנו בונים בית.
וכיום הזה – תהיינה עינינו אך נשואות ופקוחות. נשמור על שארית-כוחותינו. נקמה? אבל היכולים אנו להינקם אחת? היש נקמה ממעשי בראשית ומכל שבעים הזאבים? היש גאולה לתהום-דמנו? היש גמול ושילם לכל, לכל?... לא, אל נקלל. אין קללה כזו. תהיינה שפתינו סגורות. יהיו פנינו נחוּשים. יתגדל ויתקדש האדם העברי.
יוסף חיים ברנר, כתבים, ג, הקבוץ המאוחד – ספרית פועלים, תשמ"ה, עמ' 102-103

איך נוצר הקדיש היגורי?
בילקוט "אבלות" מצאנו את ההערה: נוסח זה נכתב להלוויתו של יהושע גלוברמן, חבר יגור ומפקד בכיר בהגנה, שנפל בחנוכה תש"ח.

אלא שמארכיון יגור נמסרה לנו עדותו של  אברהם פטישי, חבר יגור:
המנהג ביגור היה שחבר הלך לעולמו, קברו אותו בדומיה. לא קראו את תולדות חיו ולא אמרו מילה. הציבור התפזר בשקט, איש איש לדרכו.
ב-1964, אחרי הלווייתו של אחד החברים, טען בפני הכותב (אברהם פטישי) אחד מקרוביו - איך יכול להיות שקוברים אדם בדומיה כזאת, בלי לומר מילה טובה ובלי קדיש. איך אפשר?
אברהם פטישי, שעבד עם צבי שֶאר בעצי-פרי, שוחח איתו וסיפר לו על אותה הערה. כנראה שאותה שיחה השפיעה על צבי לחבר את הקדיש היגורי, שהחלו לקרוא אותו בתחילת 1971 .
 
 בנוסח מ-1971 נוספו מספר משפטים
יִתְגַּדָל הָאָדָם הַשׁוֹמֵר תּוֹחַלְתּוֹ מִבֹּקֶר חַיָיו עַד יוֹמוֹ הָאַחֲרוֹן.
אֲשֶׁר לִבּוֹ לא סָג וְיָשָׁר מַעֲשֵׂהוּ - וּמִגְאוּלָה לא נוֹאָשׁ.
אֲשֶׁר בְּלִבּוֹ סֵבֶל הָעוֹלָם וְשִׂמְחַתוֹ, שֶׁהוּא זִיווֹ בְּגִילוּיוֹ וְסִתְרוֹ.
לא תִּתּוֹם עִמּוֹ תִּקְוָה וְדֶרֶך יְשָׁרִים לא תֹּאבֵד.
יְבוֹרָך יְקַר הָאָדָם לָעָד.
יִתְגַּדָל הָאָדָם הָעִבְרִי עַל אַדְמָתוֹ
וְיִתְקַדֵּשׁ הֶחַי בְּזִכְרוֹן הַחַיִים שֶׁנִפְקְדוּ.
תַּמּוּ חַיִים חֲתוּמִים בְּאַדְמַת יָגוּר,
בַּעֲמָלָהּ, בְּלֵב חֲבֵרֵיהָ.
יְהִי זִכְרוֹ (ה) שֶׁל _______________
לִבְרָכָה בְּתוֹכֵנוּ.

בעיתונות הארצית התקיים ויכוח אודות הקדיש היגורי. (בעיתון "דבר", 18.2.1971 נכתב מאמר מאת מאיר איילי, תחת הכותרת "ממציאים אלוהים חדש", שגרר אחריו מאמרים נוספים, בעד ונגד)
 
צבי שֶאר (מבטאים:  שֶׁר) נולד בשנת 1904 בוארשה, פולין, ולאחר לימודיו בתיכון עלה ארצה במסגרת "החלוץ".
ב-1926 הצטרף למשק יגור. עשרות שנים עבד במטעים. פעל רבות בתחום החינוך: לימד בחברות-נוער, גוייס לוועדת הנוער של מזכירות הקיבוץ המאוחד ובתום מלה"ע השניה הדריך במחנות העקורים באיטליה כשליח הסוכנות היהודית.
צבי שאר היה שותף ליהודה שרת (חבר יגור עד 1952) בחיבור מסכתות לאירועים שונים, וגולת הכותרת היה חיבור הגדת הפסח היגורית. גם ה"קדיש היגורי" הונהג בקיבוצים אחרים.
לזכר רעייתו רבקה הוציא צבי את הספר "פרט" - בשולי מקרא וביאוריו.
ניסה להגשים חיי משמעות אידאיים, תוך בירורים רציניים ומתוך חומרה.
צבי נפטר בכ"ו בסיון תשמ"ז, 23.6.1987 

להעשרה - הקבר הראשון (מעולמם של חלוצים בעליה השנייה):
כאשר נהרג זלצמן – אנשי  כינרת כרו לחברם קבר במקום שם נפל. על אם הדרך לביתניה, באחת הפינות היפות של נוף כינרת, חוסה הוא עד היום בצל עץ ירוק, שנטעו תחת סידריית המארב שעקרוה. לשדרה של עצי הזית הרעננים שנטעו ליד הקבר קראו 'מדרון זלצמן'. מעליו כובש את העין שטח מטע-התמרים הגדול, 'גן בנציון' ומתחתיו הפרדס הצעיר על חוף הירדן.
ללויה נזעקו רבים מכל הארץ. יהושע ברזילי, הסופר והמורה, איש וועד חובבי-ציון, פתח בדברים מרגשים על הצורך להתארגן נגד מעשי-הרצח השפלים. א"ד גורדון הפסיקו:
- 'חדל, חדל יהושע... המלים מחללות'.
מתוך דמעות פרץ ב'יתגדל ויתקדש' והכל בלעו דמעותיהם...
 מתוך: ברכה חבס (עורכת), החצר והגבעה: סיפורה של קבוצת כינרת, עם-עובד 1968