הצעה ללימוד
פתיחה: ערב יום הכיפורים
במפגש זה נערוך קריאה מונחית בסיפור על הגעתו של רבי בר תמרי לסורא, מתוך מסכת חולין בתלמוד הבבלי. לשם כך מחולק הסיפור בדף המקורות ליחידות משנה קצרות, בנות מספר משפטים מתוך הסיפור. לאחר קריאת כל קטע, ננסה להתעמק בו ולשים לב לפרטים הקטנים, באמצעות השאלות והקטעים המופיעים בצד הסיפור מתוך מאמרו של אלי ברקת "ברכת האורח".
הסיפור מתחיל בציון פרט הלכתי, הנראה אולי שולי ותמוה כפתיחה לסיפור: בעיר סורא לא אוכלים "כחל" (=עטינים של פרה), ואילו בעיר פומבדיתא אוכלים "כחל". בדף המקורות מופיע הפירוש המילולי למילה "כחל", ולצידו פירוש רעיוני למשמעות ההבדל ההלכתי בין שני הקהילות. ההבדל בין שתי הקהילות, יהווה את אחד ההבדלים בין שתי הדמויות המרכזיות אותן נפגוש במהלך המפגש: רבי בר תמרי מפומבדיתא, ורב חסדא מסורא. 
בשורה הבאה מסופר לנו כי רבי בר תמרי (המגיע מן הקהילה ה'מקילה' בענייני כשרות, ומחמירה בחשיבות צרכי האנשים בקהילה) מגיע לסורא בערב יום הכיפורים. ערב יום הכיפורים, ועשרת ימי תשובה המקדימים אותו הם זמן של חשבון נפש, ימים של לחץ ומתח רבים, וניסיון 'לצבור' יותר ויותר מצוות לפני יום הדין. אולם, אילו מצוות אנו מנסים לצבור? איזה חשבון נפש אנו נוטים לקיים ביום הכיפורים, ובמהלך השנה בכלל?
עד לכאן הידע שיש לנו על הדמויות שיופיעו בסיפור מועט וניטראלי. מנקודה זו ואילך, ננסה לבדוק איזה מטען (חיובי או שלילי) נוצר אצלנו כלפי כל אחת מן הדמויות: מי הטוב והחיובי ומי הרע והשלילי? 
לימוד מונחה: התורה של סורא והתורה של פומבדיתא
נמשיך לקרוא בסיפור: לקראת ערב יום הכיפורים, זורקים אנשי סורא את העטינים, כיוון שהם אסורים באכילה עבורם. רבי בר תמרי אוסף את העטינים ואוכל אותם, במקום בו הם אסורים באכילה. לכן הוא נתפס ונלקח לרב חסדא, מנהיגה של הקהילה בסורא. לא ייפלא שיש הקפדה והחמרה על הכללים מתוך הלחץ, המתח והרצון לתת את הדין בערב יום הכיפורים. 
כשרמי בר תמרי מגיע לרב חסדא, הוא בודק מדוע אכל את העטינים. בר תמרי משיב לו כי על פי חוקי פומבדיתא מותר לאכול עטינים. בתגובה לכך, שואל אותו רב חסדא האם אינו מכיר את הכלל לפיו כשאדם מגיע למקום בו מחמירים, עליו לכבד את כללי המקום ולהחמיר. בר תמרי משיב לו כי הוא אכל את העטינים מחוץ לגבולות סורא. כלומר: הוא מכיר ומכבד את הכללים, ולא אכל את העטינים בשטח בו אסור לאכול אותם. 
רב חסדא ממשיך לבדוק את רמי בר תמרי, הוא שואל אותו האם צלה את העטינים בהתאם לחוק בפומבדיתא. רמי בר תמרי משיב לו כי צלה את העטינים בחרצני ענבים. רב חסדא אינו מוותר, יתכן כי החרצנים מגיעים מענבים ששמשו ליין נסך. אולם בר תמרי משיב לו כי חרצני הענבים נמצאים במקומם כבר שנים- עשר חודשים, ולכן פג תוקף האיסור. תשובה זו מתמיהה: מהיכן יודע זאת בר תמרי? האם הניח שם בכוונה את העטינים והתכונן למפגש עם רב חסדא מראש?
אנו ממשיכים בסיפור: רב חסדא חושש שמא חרצני הענבים נגזלו ממשהו. רמי משיב לו כי הם בגדר 'יאוש בעלים'- כיוון שעבר זמן ממושך הניכר בכך שהחרצנים הצמיחו עשבים מתוכם, נראה כי הבעלים התייאשו מן האבידה ולכן מי שמוצא אותה רשאי לקחת אותה. מכאן- שאין בעיה הלכתית עם השימוש בחרצנים.
מן התשובות של רמי בר תמרי עד כה מצטיירת דמות של אדם שהוא בבחינת "נבל ברשות התורה"- הוא מוצא את הפרצות בגדרות ההלכה ומנצל אותן לטובתו. בכוונה איננו מתמקדים כרגע בהתנהגותו של רב חסדא, אשר גרר את רמי בר תמרי ואותנו לעסוק בדקדוקי העניות שבהלכה בנוגע לחרצני ענבים (!!!). העיסוק בדקדוקי הלכה מסתיר מעיני הקורא את שאר הפרטים, ולכן נמשיך בקריאת הסיפור ונשוב בהמשך לעיין בהם.
רב חסדא סוטה מן הדיון ההלכתי ומתבונן באדם שעומד מולו. הוא רואה, שלרמי בר תמרי אין תפילין, והוא תמה על כך. רמי בר תמרי משיב לו תשובה הלכתית נאותה. הוא אינו נוטל תפילין כי הוא חולה מעיים, ובמקום ממנו הוא מגיע יש לחולי מעיים פטור מהנחת תפילין. רב חסדא ממשיך לסקור את מראהו של בר תמרי, ומבחין שאין לו גם ציצית (בגד בעל ארבע כנפות/ קצוות מחויב בציצית על פי ההלכה). רמי משיב לו כי הבגד שעליו שאול, ולכן למי שהשאיל את הבגד יש פטור מללבוש ציצית. רב חסדא כל הזמן מחפש את הפגמים ההלכתיים שיש ברמי בר תמרי, אבל בר תמרי הגיע מוכן. רב חסדא לא מצליח לתפוס את בר תמרי בחטאו.
בנקודה זו כדאי לעצור את הקריאה ולבדוק כיצד אנו שופטים את הדמויות? מי מתנהג באופן חיובי ומי נוהג באופן שלילי בעיננו, ומדוע?
בסופו של התחקיר ההלכתי, מסופר לנו כי מובא בפני רב חסדא ילד אשר נתפס משום שלא כיבד את הוריו. לא מסופר לנו מי אומר את המשפט הבא בסיפור, ועוצר את המהלך באמצעות הבאת הכלל: "כֹּל מִצְוַת עֲשֵׂה שֶׁמַּתַּן שְׂכָרָהּ בְּצִדָּהּ - אֵין בֵּית דִּין שֶׁלְּמַטָּה מֻזְהָרִין עָלֶיהָ". יתכן כי מי שאומר את המשפט הוא רב חסדא כי הוא השופט המקומי, ולכן הוא שיכול לפסוק זאת. יתכן כי זהו רמי בר תמרי, משום שלאורכו של כל הסיפור הוא הביא טיעונים אשר יש בהם להקל בענייני הלכה. אם נעצור לרגע ונבחן את הנטייה של רמי בר תמרי להקל נגלה כי היא נובעת מהשקפת עולם רחבה ומעמיקה יותר: העמדת האדם, צרכיו ומצבו האישי במרכז. הנטייה להקל נועדה למנוע מן הציבור להיות טרוד בכל פרטי ההלכה ודקדוקיה, ובמקרה של הילד- ההקלה נועדה לשמור על חייו.
הקטע מתוך המאמר של אלי ברקת המובא לאחר קטע זה בסיפור מציף רעיון נוסף: לאורכו של הסיפור ראינו שרמי בר תמרי מצוי בתחום ה'אפור': בין הקודש לחול, בין האסור למותר, בין סורא לפומבדיתא. מרחב הביניים הוא המקום בו האדם עומד מול האל. הנער המובא בפני רב חסדא נמצא, מבחינת בר תמרי, במרחב אינטימי בין אדם לאלוהיו או בין אדם למשפחתו, ואין מקום לרב לפסוק בעניינו. כמו הנער, גם רמי בר תמרי אינו צריך לתת דין וחשבון בענייני הלכה לרב חסדא.
סיכום: "עבירות שבין אדם למקום, יום הכיפורים מכפר; שבינו לבין חברו - אין יום הכיפורים מכפר, עד שירצה את חברו" (משנה, יומא, ח', ז').
עד כה ראינו שתי תפיסות עולם, המגולמות בשתי הדמויות שעומדות בלב הסיפור; תפיסת עולם מחמירה וקפדנית, מול תפיסת עולם רכה ומקילה, אשר נפגשות ומתנגשות זו בזו. מפגש זה מעלה, בין השאר, מפגש בין שני עולמות המצויים גם בימינו: עולם הפסיקה האשכנזית, אשר יש בו נטייה להחמיר בענייני הלכה, ומולו עולם הפסיקה הספרדית שיש בה נטייה להקל. ניסינו להעלות את המצב בימינו באמצעות שיבוץ הקטעים מתוך המאמר של אלי ברקת, המציף זיכרונות מן המפגש בין עולם ההלכה האשכנזי לספרדי.
עד לרגע האחרון בסיפור, בו מובא הילד שלא כיבד את הוריו לדין, נראה היה כי הדמות של רבי בר תמרי היא דמות של אדם 'חפיפניק' ולא רציני שמחפש את הפרצות בחוק לטובתו האישית. אולי זו גם התדמית של בני עדות המזרח או של המסורתיים בעיני חלק מן הציבור בישראל. אולם ברגע שרמי בר תמרי עוצר את רב חסדא מלדון את הילד, אנו מגלים כי יש כאן מגמה כוללת של החמרה בחשיבותם וערכם של בני אדם. רבי בר תמרי, הקהילה בפומבדיתא והפסיקה של בני עדות המזרח מקילה אמנם בהלכה, אולם רואה את האדם, צרכיו, מורכבותו בחומרה וברצינות מרובה. 
בסיום המפגש, נבצע קריאה נוספת בסיפור וננסה לגלות, מבעד למסופר מי הוא אותו רבי בר תמרי: האם הוא רק אותו אדם אשר יש לו נטייה להקל בהלכה?
אם נקרא מבעד לשורות נגלה כי רמי בר תמרי הגיע לעיר זרה והוא מחפש בפחי הזבל דבר מה לאכול. העטינים שהוא מוצא, הם הפסולת שזרקו בני המקום. מחלת המעיים שלו נגרמה, אולי, בגלל שהוא אוכל שאריות מזון מן הזבל. גילינו גם במהלך הסיפור, שהבגדים שעליו אינם שלו, אולי כי אין לו כסף לרכוש בגדים משלו. ואכן ההלכה מקלה עם אדם במצבו: אדם חולה או אדם ששאל בגד מחברו הוא אדם שמצוי במצוקה, ולכן יש לו פטור מלקיים את כל תרי"ג המצוות. ההלכה מבינה שאדם כזה אינו יכול להיות טרוד בדקדוקי ההלכה, כיוון שהוא טרוד במה יאכל היום או מה ילבש היום. אם נחבר את הפרטים הידועים לנו נגלה כי רמי בר תמרי הוא סוג של 'הומלס', עני שנקלע בערב יום הכיפורים לעיר זרה, וכל בני המקום כל כך עסוקים בעצמם עד ששכחו להכניס את העני לביתם. 

סיכום לסדרת המפגשים בסדרה "ברכת האורח"
לסיכום סדרת המפגשים בסדרה "ברכת האורח", אנו ממליצים על קריאת הקטע האחרון בדף המקורות, גם הוא מתוך מאמרו של אלי ברקת. לאחר הקטע מופיעות שאלות לדיון בקבוצה, אשר נועדו לעורר דיון סביב ערכה של מסורת יהודי ארצות המזרח, מקומה ושילובה בחברה הישראלית כיום.
בשיעור הקודם, הנקרא "תּוֹרָה צִוָּה לָנוּ מֹשֶׁה מוֹרָשָׁה קְהִלַּת יַעֲקֹב" העלנו מספר מאפיינים של המסורתיות ושל ההלכה הספרדית, המבכרת האחריות החברתית ותחושת השייכות של כל אדם למסורת אל מול ההעמקה בתורה והפלפול. בשיעור זה פגשנו בנטייה להקל בהלכה מתוך ראיית צרכי הציבור ורצון למנוע טרדה מתוך העיסוק בכל דקדוקי ההלכה. נטייה זו היא צד נוסף של האחריות החברתית, והעמדת מצוות שבין אדם לחברו במרכז. בסיומו של המהלך המוצע, כדאי לבחון בקבוצה כיצד מחזירים את ה'תורה' של בני עדות המזרח לזירה התרבותית, הפוליטית, הדתית והחברתית בישראל. לדעת אלי ברקת יש לבצע מהלך של חשיפת כלל הציבור ל'תורה' זו ולתת לחברה הישראלית את הערכים הגלומים בה, מתוך לימוד וחינוך, בניגוד למאבק ברחובות או בזירה הפוליטית.