'אקמצא ובר קמצא חרוב ירושלים': עיון בגרסאות שונות לסיפור

הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
הסיפור המפורסם על קמצא ובר קמצא סימל לאורך הדורות את שנאת החינם שהובילה לחורבן בית המקדש. בלימוד זה נשווה בין שלוש גרסאות שונות לסיפור: הגרסה המעובדת לילדים מ'כה עשו חכמינו'; הסיפור המקורי ממסכת גיטין בבבלי; וגרסה נוספת המופיעה באיכה רבה. בכל גרסה מודגשים גוונים אחרים המעמידים במרכזם ביקורת שונה.
פתיחה (20 דקות): נפתח את הלימוד בקריאה משותפת של הגרסה המעובדת לילדים מ'כה עשו חכמינו'. סביר להניח כי גרסה זו, שהיא פשוטה ומסכמת את המסגרת הכללית לסיפור, מוכרת לרוב המשתתפים. נבקש מן המשתתפים להאזין בקשב לסיפור ולרשום מי הן הדמויות המרכזיות בו. בתום הקריאה נשאל: 
•	כלפי מי מפנית הביקורת המרכזית בסיפור?
לימוד בקבוצות (50 דקות): בתום הקריאה המשותפת והדיון הקצר אחריה נתחלק לקבוצות לימוד. נבקש מהלומדים לקרוא את שתי הגרסאות הנוספות לסיפור, ולרשום בצידן מי הן הדמויות המרכזיות בהן, וכן לענות על השאלות המנחות בדף.
בגרסה מ'כה עשו חכמינו' כתוב במפורש: "בגלל עלבון ונקמה נשרף בית מקדשנו ונחרבה ירושלים עירנו". כלומר, הביקורת היא על בר קמצא שנעלב מבעל הבית ומתוך רצונו לנקום בו גרם לחורבן הבית. מכאן, שעיקר האשמה מוטלת על בר קמצא ואולי גם בעל הבית שהעליבו. בסיפור זה אמנם מוזכרים גם שאר המשתתפים בסעודה אשר לא 'באו לעזרתו' של בר קמצא, אך שמותיהם אינם מצוינים, אולי משום שהיו מחכמי העיר ומחשוביה (מה שדווקא מדגיש את חטאם שלא קמו להגנתו של בר קמצא).
הגרסה המקורית מתוך מסכת גיטין בבבלי, מדגישה כי "הואיל והוו יתבי רבנן ולא מחו ביה, ש"מ קא ניחא להו" - כלומר האשמה מוטלת על אותם חכמים שישבו בסעודה ולא מחו בפני בעל הבית על התנהגותו, ובכך גרמו לבר קמצא להבין כי הייתה זו הסכמה שבשתיקה. בנוסף, מתאר הסיפור המקורי את הדיון שערכו חכמים סביב קורבן הקיסר שבו הטיל בר קמצא מום. רוב החכמים נטו להקריבו למרות שהוא פסול, מפחד המלכות, אך רבי זכריה בן אבקולס סירב, שמא יגידו אנשים שהוקרב קורבן בעל מום. כמוצא אחרון הציעו חכמים להרוג את בר קמצא, כדי שלא ילשין לקיסר, אך גם כאן סירב בן אבקולס, מחשש שמא יגידו אנשים שדינו של המטיל מום בקורבן הוא מוות. התוצאה הייתה שהקורבן לא הוקרב, בר קמצא אכן הלשין לשלטון, וירושלים חרבה. הסיפור נגמר בקביעה של רבי יוחנן המטילה אשמה על ר' זכריה בן אבקולס: "ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו". מהי אותה ענוותנות שלילית? נראה כי בהקשר שלנו מדובר בצדקנות - התהדרות בנוצות של צדיקות כדי להיראות ולהיחשב טוב יותר מאחרים, אך בכך לגרום לסובבים הרס וחורבן. כך בדומה הוא הענוותן שלכאורה מתהדר בענווה אך אינו משאיר מקום לאחר ואינו רואה את התמונה הכוללת, וכופה את דעתו ההרסנית בניסיון 'להיות צדיק יותר מהאפיפיור".
הגרסה השלישית מופיעה באיכה רבה, בשינויים קלים: בן אבקולס היה גם הוא בין באי הסעודה, וכאשר היה בידו, לא מחה בבעל הבית המעליב את בר קמצא. בגרסה זו לא מתואר העימות בינו לבין חכמים, ובמקום זאת מסופר על כהן כלשהו שנמנע מלהקריב את קורבן הקיסר. מוקד הביקורת כאן אינו על הכהן, אלא שוב, על ענוותנותו של בן אבקולס שהביאה לחורבן, אך נראה כי למילה 'ענוותנות' כאן פירוש אחר - לא צדקנות שאינה רואה את טובת הכלל, אלא התנהגות שאיננה מתאימה לחכם, מנהיג ציבור, שראה לנגד עיניו את התפשטות הסכסוך בין בעל הבית לבר קמצא, וישב בשקט.
כל שלוש הגרסאות מבקרות את בר קמצא, את בעל הבית, את חכמים ואת בן אבקולס, אך אף אחת מהן אינה מטילה את האשמה על מחריבי בית המקדש - הרומאים. ניכר כי חשבון הנפש הפנימי נובע מן התפיסה כי שנאת החינם שפשׂתה בעם, שהתבטאה בסיאוב, בכיתתיות, בחוסר הנהגה - היא זו שהביאה לחוסר היכולת לעמוד מול האויב ולמפלה. הרב עדין שטיינזלץ מעיר בפירושו למסכת גיטין על כך שקמצא כלל אינו קשור לסיפור, ובכל זאת שמו נקשר לדראון עולם בחורבן הבית. ההסבר הוא ששנאת החינם הייתה נחלת הכלל ואף אחד לא יצא נקי ופטור ממנה.
סיום ודיון (20 דקות): בתום הלימוד נחזור לקבוצה הראשונית, נאסוף חוויות לימוד ונקיים דיון סביב הטקסטים:
•	כלפי מי היה מופנית הביקורת המרכזית בכל גרסה?
•	כיצד ניתן לקשור את הפסוק ממשלי למסרים שהועברו?
•	בכל שלוש הגרסאות, כמו גם בסיפורים אחרים המופיעים במסכת גיטין, אשמת החורבן לא מוטלת על הרומאים, שבפועל היו אלו שהחריבו את המקדש. מה ניתן ללמוד מכך על  המסר המשותף לכל שלוש הגרסאות?
•	הרב שטיינזלץ, בפירושו לסיפור במסכת גיטין, שואל: 'הרי האיש שגרם לפורענות היה בר קמצא, ומה טעם הכניסו את שמו של קמצא [האורח האהוב אשר בשל בלבול לא הוזמן לסעודה] לכאן'? נסו לחשוב על תשובות אפשריות.