"צדקה ממני": על ערבות, הכרה עצמית וגילוי אחריות
הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד
בלימוד זה נעיין בפרשיית יהודה ותמר ונתמקד ביכולתו של יהודה להכיר בטעותו ולהכריז בפומבי: "צדקה ממני". נדון במשמעות ההכרה בחטא ונראה כיצד היא סייעה ליהודה בהמשך בהתמודדותו מול אביו לנוכח דרישת אחיו יוסף להביא אליו את בנימין.
פתיחה (20 דקות): נפתח בקריאה משותפת של הפסוקים מספר בראשית, פרק לח. בתום הקריאה נשאל:
•	מה דעתכם על מעשיה של תמר? האם נעשה בהם "צדק"?
•	מה דעתכם על תגובתו הראשונית של יהודה, לאחר ששמע כי כלתו שומרת היבם "הרה לזנונים"?
•	מה דעתכם על תגובתו השנייה של יהודה, לאחר שגילה למי שייכים החותמת, הפתילים והמטה? 
•	תמר פונה ליהודה - "הכר נא למי החותמת והפתילים והמטה" (פסוק כה) ובפסוק כו כתוב "ויכר יהודה ויאמר צדקה ממני". האם תוכלו לחשוב על משמעות נוספת למילה  ויכר' מעבר למשמעותה הפשוטה - זיהה?
לימוד בקבוצות (50 דקות): בתום הדיון הפותח יתחלקו המשתתפים לקבוצות בהן ילמדו את הטקסטים השונים. המנחים יעברו בין הקבוצות, יבארו, יבהירו ויענו על שאלות. 
פרק לח בספר בראשית מתמקד בבנה הרביעי של לאה - יהודה שנשא אישה והוליד שלושה בנים, ער, אונן ושלה. כשמגיע ער לפרקו, יהודה מחתן אותו עם תמר, אך מהר מאוד הוא מת, משום ש'עשה הרע בעיני ה', והיא נותרת אלמנה ללא ילדים, מה שמחייב להשיא אותה ליבמה - אונן, אך בן זה בוחר להשחית את זרעו ולא להקים שם לאחיו המת, ובשל כך גם הוא נענש ומת בגיל צעיר, מבלי להשאיר לאלמנת אחיו ילד. יהודה, המחויב להשיא את תמר לבנו השלישי והקטן שלה, מפחד כי גם הוא ימות, ומורה לה: "שְׁבִי אַלְמָנָה בֵית-אָבִיךְ עַד-יִגְדַּל שֵׁלָה בְנִי" (פסוק יא). כך תמר נעגנת בבית אביה ללא ילדים וללא אפשרות להינשא לאחר ולהוליד ילדים. כאשר רואה תמר כי שלה גדל ולמרות זאת לא נשאה לאישה, היא מחליטה לעשות מעשה - מתחפשת לזונה רעולת פנים ומפתה את יהודה, שהתאלמן בינתיים מאשתו, והרה לו. כאשר שומע יהודה כי כלתו הרתה למישהו אחר, מבלי שנישאה לבנו, הוא מצווה להעלותה על המוקד, עונש למי שזנתה והפרה את חוק הייבום. רגע לפני מותה שולחת תמר ליהודה את חותמתו, פתיליו ומטהו, שאותם נתן לה כעירבון לתשלום, ומבקשת ממנו "הכר נא" (פסוק כה). יהודה מכיר, מזהה את חפציו ומתוך כך מכיר באבהותו, מכיר בטעותו ומכיר בצדקתה של תמר:" וַיַּכֵּר יְהוּדָה וַיֹּאמֶר: צָדְקָה מִמֶּנִּי, כִּי עַל כֵּן לֹא נְתַתִּיהָ לְשֵׁלָה בְנִי" (פסוק כו). נראה כי למילה "ויכר" יש משמעויות נוספות מעבר למשמעות הראשונית- זיהה: ידיעה,  הכרה עצמית והכרה בטעות או בחטא, ולקיחת אחריות. בזכות הכרה זו ניצלת תמר מן האש וזוכה ללדת את תאומיה, פרץ וזרח.
הפרשנים ניסו לעמוד על טיבה, משמעותה והשלכותיה של פרשיית תמר ויהודה. בלימוד זה נתמקד באופן שבו תפסו פרשנים שונים את התנהגותו של יהודה ואת יכולתו להכיר בטעותו. תחילה נתמקד במילותיו של יהודה: "צדקה ממני", שעל פי הרשב"ם הנצמד לפשט: 'צדקה ממני - יותר ממני', ולפי רש"י המרחיב מעבר לפשט: צדקה - בדבריה. ממני - היא מעוברת. פרשנותו של רש"י מרחיבה את הודאתו של יהודה ובכך מדגישה אף יותר את האומץ שנדרש ממנו כדי להודות בטעותו ולהכיר, קבל עם ועדה, באבהותו ובחטאו. יהודה הרי לא היה חייב להכיר בטעותו בפומבי, הוא יכול היה להתחמק מן המבוכה הציבורית ולשנות את גזר הדין מבלי לקחת אחריות למעשה, אך הוא בחר להודות בטעותו בפומבי, ועל כך העריכו אותו המפרשים וכנראה גם התורה, שזיכתה אותו בבנים שמהן יצא דוד המלך. האמוראים הדנים בפרשיית יהודה ותמר במסכת סוטה בבבלי, רואים במעשהו של יהודה "קידוש שם שמים בפרהסיא". גם המדרש בבראשית רבה תולה בכך את הסיבה לכך שיהודה זכה מכל אחיו לברכת האב הטובה ביותר: 'יהודה אתה יודוך אחיך.. גור אריה יהודה' (בראשית פרק מט), וזאת בשל התמודדותו האחראית הן בפרשיית תמר והן בפרשת יוסף, שדורש מאחיו להביא את אחיו הקטן בנימין, ויהודה ערב לשלומו מול יעקב הדואג. המדרש מדגיש שכמו שנתעלה יהודה "מטרף יוסף", כך גם נתעלה, כלומר הצליח, באמצעות הכרה עצמית וגילוי אחריות, להתעלות גם "מטרפה של תמר". המדרש רואה בהתנהגות יהודה אקט של גבורה, שבזכותו זכה כי שמו ושבטו יקושר לעד עם דמות האריה.  
הערה: לצורך ההשוואה בין התנהלותו של יהודה בפרשיית תמר להתנהלותו מול אביו ומול יוסף (בראשית, פרקים מג-מד), מומלץ לחלק ללומדים תנ"ך.
ההשוואה בין התנהגותו של יהודה בפרשת תמר ליכולתו להתמודד מול אביו ומול יוסף לאחר מעשה המכירה הנורא, מובא גם בפרשנותה של גילי זיוון לפרשת 'וישב': "[...] יהודה למד מהי ערבות ומהי אחריות על ייסורי הזולת. ולכן, רק הוא יהיה זה שיוכל בעתיד לשכנע את יעקב לרדת שוב מצרימה לשבור אוכל מפני הרעב. [...] ראובן לא השכיל לפרוץ מעולמו אל עולם האב [...] רק יהודה יהיה זה שיצליח באותו מפגש מרגש בפרק מד' בין יוסף לאחיו לומר בפה מלא: 'כי עבדך ערב את הנער מעם אבי לאמר אם לא אביאנו וחטאתי לאבי כל הימים'".
בעניין זה, כדאי לשים לב לכך שמשמעות המילה ערבות = אחריות. הערבון שנתן יהודה לתמר חוזר בערבות שנתן לאביו יעקב, והוא המפתח לשינוי שעובר יהודה: מאח המציע למכור את אחיו לישמעאלים ולהתחמק מאחריות ( 'וידנו אל תהי בו'), לאח הלוקח אחריות על המשפחה כולה ולאחר מכן הופך להיות לשבט המוביל והמנהיג
בתום הלימוד בקבוצות נחזור לקבוצה הגדולה ההתחלתית בכדי לקיים דיון קבוצתי.
דיון מסכם ואסיף (20 דקות): נאסוף חוויות לימוד מן המשתתפים ונשאל:
•	האם גם אתם, בדומה לפרשנים השונים שקראתם, חושבים כי מעשהו של יהודה מציין גדלות ו"קידוש שם שמים"? הסבירו את תשובתכם: מה היה מרשים בהתנהגותו של יהודה?
•	בשל אילו תכונות זכה יהודה, בנם הרביעי של יעקב ולאה, להתבלט מבין אחיו, ומאוחר יותר זכה אף להיות השבט הדומיננטי שממנו יצאו מנהיגים רבים?
•	האם תוכלו לחשוב על דוגמאות היסטוריות למנהיגים אשר הכירו בעצמם והודו בטעותם, וזכו דווקא בשל כך, לתמיכה ציבורית?
•	האם תוכלו לתת דוגמאות מעברכם על מצבים שבהם הרגשתם שטעיתם ושטעותכם הביאה לסבלו של אחר - איך התמודדתם? האם הודיתם בטעותכם? מהו המחיר של הודאה פומבית בטעות?