סיפור דוד ובת שבע בראי הדורות
הצעת הנחייה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
על אף שדוד נחשב לאחד המלכים הטובים שהיו ביכולת ההנהגה, הלחימה, סדרי השלטון ואהבת אלוהים, התנ"ך לא מסתיר גם את הכתמים בעברו, ובראשם פרשת בת  שבע. בלימוד זה נבחן כיצד ראו חכמים והוגי דעות מוקדמים ומודרניים את מעשיו של דוד, עד כמה הם התרחקו בפירושם מפשט הכתוב, ומה הניע את מגמות הפירוש השונות.
פתיחה (10 דקות): נפתח בסבב אסוציאציות קצר לצירוף 'דוד המלך', שיגלה לנו מה חושבים הלומדים על דוד - האם האסוציאציות חיוביות, ניטרליות או שליליות? בתום הסבב נקרא יחד את פרשיית דוד ובת שבע (שמואל ב' פרק יא)
לימוד בקבוצות (שעה): נתחלק לקבוצות לימוד קטנות שבהן ילמדו המשתתפים את המקורות בעזרת השאלות המנחות. המנחים יעברו בין הקבוצות, ייקחו חלק בדיונים, יבהירו ויבארו. 
פרשיית דוד ובת שבע מתוארת בתנ"ך במלואה ומתארת 'כרוניקה של חטא' - כיצד דוד הולך ומסתבך בחטאו, מהיותו בארמונו בעת שצבאו נלחם עם בני עמון, ועד ההסתבכות הגורמת לו לשלוח את אוריה החיתי אל מותו. הוא קם לעת ערב ממשכבו ומטייל על גג הארמון, רואה אישה יפה רוחצת על גג בית ומגלה כי היא בת שבע, אשת גיבור חילו, אוריה החיתי. הוא מביא אותה לארמונו ושוכב עמה למרות שהוא יודע שהיא אשת איש, ועאשר נודע לו כי היא הרה, הוא מנסה לטשטש את המעשה ושולח להחזיר את אוריה מן המלחמה, כדי שישכב עם אשתו. אך אוריה מגלה נאמנות לחייליו (בניגוד למנהיגם), ואינו מוכן לשכב עם אשתו כאשר הם בשדה הקרב. דוד מחזיר את אוריה למלחמה ובידו איגרת לשר צבאו יואב, המורה לו לדאוג למות אוריה במלחמה. [האיגרת מוכיחה עד כמה נאמן היה אוריה לדוד,] ואכן לאחר מותו דוד לוקח לו את בת שבע לאישה. התנ"ך אינו מסתיר את מורת רוחו של ה' ממעשיו של דוד: 'וַיֵּרַע הַדָּבָר אֲשֶׁר עָשָׂה דָוִד בְּעֵינֵי ה''. בנוסף, מוכיח אותו נתן הנביא בפרק יב, באמצעות משל 'כבשת הרש' הגורם לדוד להכיר בחטאו ולהתוודות עליו. 
	עד כאן פשט הסיפור. במהלך השנים נכתבו מאות פירושים על פרשייה זו, שמציגה באור שלילי את מי שנחשב למלך האולטימטיבי של ישראל 'נעים זמירות ישראל'. בשל קוצר היריעה נציג כאן רק חלק מצומצם מהם, ונפרוש אותם על ציר הזמן.
בתלמוד הבבלי במסכת שבת נקבע: 'כל האומר דוד חטא, אינו אלא טועה'. עמדה כוללנית זו של רבי יהודה הנשיא (רבי, עורך המשנה) מסנגרת באופן גורף על מעשיו של דוד ומפחיתה מאחריותו ומגודל חטאו. לפי מגמה זו, דוד לא חטא בניאוף משום שכמנהג אותם ימים, אוריה נתן לבת שבע גט לפני יציאתו למלחמה כדי שלא תישאר עגונה, ולכן היא איננה 'אשת איש'. גם הריגתו של אוריה הייתה מוצדקת כיוון שהיה "מורד במלכות". אף כי בעיניים מודרניות נראית מגמה זו דחוקה, היא עודנה מקובלת מאוד בשיח המסורתי, המתקשה להתמודד עם הפערים בדמותו של דוד. רב, שהיה אמורא, מעמיד קו פרשני אחר [וכדי לא לחלוק על רבי התנא הוא מסביר את עמדתו בכך שרבי יהודה הנשיא היה מצאצאיו של דוד, וככזה "היפך בזכותו"]. גם בסוגיה זו וגם בסוגיה במסכת סנהדרין, הוא מעמיד תמונה אחרת לגמרי: במסכת סנהדרין הוא מביא מדרש שלפיו ראשיתו של חטא דוד נובע מחטא הגאווה (ההיבריס) - רצונו  להשתוות לאבות [ולהיות מוזכר בנשימה אחת עם אלוהי אברהם, יצחק יעקב ודוד]. הוא ביקש שאלוהים יעמיד אותו בניסיון, אך לא עמד בו. מגמה פרשנית זו מציגה את דוד כבשר ודם, כאנושי, בעל יוהרה ותאבה. רבי דוסתאי מחזק מגמה זו ומתנגד אף הוא למגמה של רבי - חטאו של דוד שריר וקיים, וכמו שדוד היה צריך להכיר בחטאו ולקבל את עונשו כך גם אנחנו צריכים ללמוד ממנו על עצמנו ולקבל שגם גדולי מנהיגינו חטאו.
שנים רבות לאחר מכן, חוזרת פרשנותו של דון יצחק אברבנאל לפשט הכתוב, ואינה מטשטשת את החטא אלא מונה לפחות חמש עברות של דוד בפרשייה זו. גדולתו של דוד נרשמה בדפי ההיסטוריה לא בשל צמצום פשעו, אלא דווקא מתוך הודאתו בחטא וחזרתו בתשובה. 
מעל 300 שנים מאוחר יותר התייחס המלבי"ם לדברי  האברבנאל. בניגוד לו ובדומה לרבי, גם הוא מלמד על דוד סניגוריה ומקטין את חטאו. נראה כי סיפור דוד ובת שבע המשיך להטריד את מנוחת הפרשנים בכל הדורות.
בימינו, גם חובב התנ"ך המושבע דוד בן גוריון (שנושא את שמו של המלך) ראה את גדולתו של דוד ביכולתו להכיר בחטאו ולחזור בתשובה, לקבל את ביקורתו הקשה של נתן הנביא, ולהפנים את דברי התוכחה.
ראיית דוד כאנושי היכול לטעות נידונה רבות במסגרת הפולמוס 'התנ"ך בגובה העיניים'. האם אנו יכולים לראות בגדולי האומה בני אנוש הדומים לנו בחולשותיהם ובטעויותיהם, או שעלינו לשמור על כבודם ולהבחין לעולם בין שפלותנו לגדולתם? לפי הרב שלמה אבינר, איננו יכולים להשוות את עצמנו אליהם כי הם "גדולי עולם שהשכינה שורה עמהם". אמנם הם אינם מלאכים, אך למרות שנדבקו בהם "פירורי תאווה", איננו רשאים לומר שחטאו. גם חטאיהם שונים, איכותית, מחטאינו שלנו. גישה זו המקובלת בציבור רחב כיום, טוענת שלאנשים פשוטים אסור להעביר ביקורת על גיבורי התנ"ך: "לא לכל אדם מותר להביע ביקורת. אינך בדרגה של חכמה, של יראת שמים, של טהרה, שמותר יהיה לך לומר ביקורת. חכמים לימדו זאת: 'כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה'". הרב אבינר מתעלם כמובן מדברי רב ומהסוגיה בסנהדרין, ומפירוש אברבנאל שבוודאי היה מוכר לו. עמדה אפולוגטית זו מעלה את השאלה כיצד יכול דוד להיחשב כמודל של חוזר בתשובה, אם לא חטא? 
נסיים את הלימוד בקטע הומוריסטי-סאטירי שנכתב במסגרת פרויקט 'מכתבים מן התנ"ך' של גלי צה"ל, שבו "פנו" דמויות היסטוריות לאנשי מקצוע, הוגי דעות ומפורסמים בני ימינו, לקבלת ייעוץ. נקרא את "מכתבו" של דוד המלך לעורך הדין יורם שפטל, המייעץ לו כיצד לצאת מן התסבוכת של פרשת בת שבע. אף שמכתבו של דוד נכתב בנימה הומוריסטית (על ידי אסף וול?), טמונה בו ביקורת על אישיותו כאיש ציבור המנסה להתחמק ולהתמקח על עונשו (במידת מה מזכיר קטע זה את השוואתו של דוד ל'סוחר כותי' בדיון במסכת סנהדרין). תשובתו (האמיתית) של עו"ד שפטל, מזכירה את פרשנותו של אברבנאל, שאינו מוצא לו קו הגנה מספק. 
העמדתו של דוד בסיטואציה של בית משפט מודרני, אינה רחוקה מהפולמוס ארוך השנים סביב דמותו והתנהלותו - יש המלמדים עליו סנגוריה, ויש המלמדים עליו קטגוריה, ולקוראים לא נותר אלא להיות 'חבר המושבעים' ולשפוט בעצמם כיצד לראות את דמותו של דוד: האם נקי מכל חטא, או כזה שחטא, הכיר בחטאו ושילם על פשעו.
סיום דיון ואסיף: בתום הלימוד בקבוצות נשוב לקבוצה ההתחלתית ונאסוף חוויות לימוד מן המשתתפים. 
נקיים דיון סביב הנקודות הבאות:
•	לאיזו פרשנות התחברתם ביותר? מדוע?
•	איזו מבין הפרשנויות השונות קרובה ביותר לפשט?
•	מדוע לדעתכם, בחרו פרשנים שונים לסטות מן הפשט בפרשנותם (מה הם השיגו בכך)?
•	איזה קו פרשני מקובל יותר בימינו (הקו המחייב את דוד, הקו המזכה את דוד או שניהם באותה מידה)?
•	מהי עמדתכם בסוגיית "תנ"ך בגובה העיניים" בהקשר לדוד? האם אנו רשאים למתוח עליו ביקורת?
•	אילו היה מתנהל משפט פומבי לדוד, איזה תפקיד הייתם לוקחים בו?