דף למנחה

הלימוד מתרכז סביב סיפור המתאר אירוע  בחייו של אחד מגדולי האמוראים – אביי. 
(כאן המקום להעיר כי מדובר באגדה שספק התקיימה במציאות ספק לא, אך כהגדרתו של מרדכי רוטנברג, אגדה היא מעשה שעשוי היה להיות, ובתור שכזאת היא עוסקת בחייהם של בני אדם, בערכיהם, ביחסיהם וברגשותיהם, ויש לה ערך חינוכי, כפי שנראה בסיפור שלפנינו) [הערה - חז"ל נהגו לייחס את סיפורי האגדות לשמות של חכמים מוכרים כדי לעורר את סקרנות הקהל, אך אין זה תיאור ביוגרפי בהכרח]
שאלה מרכזית בלימוד היא מה נושא הסיפור. בספר האגדה הוא מופיע בחטיבה מעשי חכמים (ערך: אביי, סימן תרצא), וכן בחטיבה טוב ורע (ערך: יצר טוב ויצר רע, סימן מה) 
ניתן להתמקד בכמה בחינות של הסיפור:
-  דמותו של הגיבור והשינוי שחל בה (מהי נקודת המפנה?).  
-  יצר הרע וטיבו (הזיקה בין "יצר רע" לגדולה).
-  דפוס היחסים שבין האיש הגדול (המחנך, המנהיג) לקהלו (תלמידיו, בני קהילתו). בלימוד זה נבחן היבט זה על מנת להתמקד בתפקודו החינוכי של המבוגר (מורה, הורה) ביחס לחניכיו.

אגדות חז"ל מאופיינות בתמציתיות וסגנון רזה המותיר פערים בתיאור הדמויות. נבקש כעת למלא פערים אלה ולשער מה הניע את הדמויות, מה הן חושבות ורוצות. 
אביי הוא גיבורו היחיד של הסיפור, והיחיד שמוזכר בשמו. בשום שלב לא מתקיימת אינטראקציה בינו לבין בני הזוג שבהם הוא מתבונן, ונראה שהם כלל לא חשים בנוכחותו. ברור כי אם היו מודעים להיותם במעקב, הסיפור היה מאבד את טעמו, שכן התנהגותם המאופקת לא הייתה מלמדת על עמידתם בניסיון אלא על זהירות גרידא. אביי שומע ורואה מסיק מסקנות ופועל בהתאם. גם התובנות שלו הן פרי המשא ומתן שהוא מנהל בינו לבין עצמו. 
אביי שומע את הגבר אומר לאישה "נקדים ונלך בדרך" ומיד מתעורר חשדו – לאן בני הזוג הולכים? למה הם ממהרים? ביהירותו, ושמא בדאגתו, הוא מיחס להם כוונות שליליות ביותר ושם עצמו כאחראי על התנהגותם המוסרית. סצנת המעקב החשאי היא מגוחכת, ומטרימה את מפלתו לשמע המשפט "אורחין רחיקא וצוותין בסימא" שמשמעותו: הדרך עוד ארוכה אך היותנו יחד היה נעים. משפט זה מאשר את מה שכבר ראה בעצמו: לא קרה שום דבר בלתי ראוי, ויותר מזה -  הם לא ממהרים, וכלל לא אצה להם הדרך (היא רחוקה = ארוכה). 
אביי מבין שהוא ייחס להם את כוונותיו או חולשותיו שלו, כי הוא עצמו לא היה עומד בניסיון כזה, ותולה עצמו בקורת הגשר. 
אביי מייצג בסיפור מחנך/הורה יודע-כול שאינו נותן אמון בקהלו ולוקח עליו אחריות-יתר. 

כמה הערות טקסטואליות:
המספר עושה שימוש מכוון בפעלים חוזרים כדי לבטא את הפער בין אביי לבני הזוג:
אביי מבקש "להפריש" [=למנוע] אותם מאיסור, ובהמשך הם "פורשים" [=נפרדים] זה מזה ללא התערבותו. 
הביטוי "אורחין רחיקא" [=הדרך ארוכה] המגלה שהדרך לא אצה לבני הזוג, לעומת "נקדים ונייזיל באורחא" שהעלה חשדו של אביי שמא הם אצים לדבר עבירה. 
 
איזיל אפרשינהו מאיסורא -  ביאליק ורבניצקי (ספר האגדה) מבארים:  "חשדם במחשבת עבירה". חלק מהקוראים מבינים שהכוונה לאיסור הלכתי של "ייחוד". להבנתנו, זוהי פרשנות מיותרת שאפילו גורעת מטעמו של הסיפור הממוקד בעולמו הפנימי של אביי ולא במצב ההלכתי האובייקטיבי.

כל הגדול מחבירו – יונה פרנקל (סיפור האגדה – אחדות של תוכן וצורה, ספרית הילל בן-חיים, הוצאת הקבוץ המאוחד, 2001 עמ' 97 ואילך) טוען שהופעת הזקן ודבריו אינם חלק אינטגרלי של הסיפור, הממוקד כולו בתהליך הפנימי העובר על אביי, ובכלל זה מודעותו לחולשתו, בחינת "הפוסל במומו פוסל". הדמות החיצונית מספקת הסבר לסתירה, לכאורה, בין גדולתו של אביי לחולשתו.
ניתן להציג שאלות בדבר הקשר בין יצריות ליצירתיות, ועל היחס האמביוולנטי ליצר - גנאי או שבח?

בחלק האחרון נתמקד בהקשר הרחב של הסוגיה (שיבוצה במסכת סוכה, והשתלשלות הדיון מן הביטוי "היו מתקנין שם תיקון גדול" שבמשנה עד מעשה אביי), כדוגמה לדרך הדיון התלמודי:
סיפורנו חותם דיון המסביר מדוע הפרידו בין נשים לגברים בחצר המקדש בשמחת בית השואבה. במשנה נאמר שירדו לעזרת נשים ותקנו שם 'תיקון גדול', והגמרא מבארת שהתיקון היה הפרדה שנעשתה באירועים המוניים, ונועדה למנוע מן הגברים לנטות אחר יצרם הרע. 
הגמרא שואלת מנין נטלו חכמים סמכות לערוך שינוי בתבנית חצרות המקדש, שלכאורה הוכתבה בתנ"ך (דברי הימים), התשובה הדרשנית מביאה פסוק נגדי, גם הוא מהתנ"ך (זכריה) המתאר כיצד הפרידו בין נשים לגברים בשעת האבל (זהו מהלך דרשני טיפוסי, הרואה את המקרא כולו כיחידה אחת שאין בה מוקדם ומאוחר). ומסיקה הגמרא מסקנה של קל וחומר - אם אדם מועד ליפול ברשתו של היצר הרע אפילו בשעת אבלו, קל וחומר – בשמחתו, כלומר – בשמחת בית השואבה. בהמשך מרחיבה הגמרא את הדיון ביצר הרע וטיבו (דיון ארוך זה אינו כלול במובאה המוצעת ללימוד), ומסיימת בעדותו של אביי המלמדת כי תלמידי חכמים מועדים להיכשל בו יותר מכולם.