לאה גולדברג, משירי ציון
הצעת הנחיה: 

כתבה: מיכל רזניק

1.	רציונל תוכני 
הלימוד מבוסס על השיר "לילה" מאת לאה גולדברג, העוסק במורכבות הקשר לארץ ישראל. פשט השיר שואל כיצד ניתן לכתוב שירים על ארץ ישראל, בטרם שמענו את קולותיה וצליליה. השאלה הסמויה החבויה בשיר היא, כיצד חברה, המורכבת ברובה מעולים חדשים, מכה שורש במקום חדש ויוצרת אליו קשר בלתי אמצעי? על ידי רמיזה לתהלים קל"ז - מזמור הגלות האולטימטיבי ("על נהרות בבל שם ישבנו גם בכינו בזכרנו את ציון") - היא יוצרת היפוך הממחיש את ה"גלות" של המהגרים דווקא בארץ ישראל הזרה להם בנופיה, בקולותיה, בעונות השנה. כדי להתאקלם בארץ הזאת צריך תחילה להקשיב רוב-קשב לקולות ולצלילים החדשים. בה במידה מבטא הצורך "לשיר את שירת ציון" אמירה ארס-פואטית של המשוררת ביחס לעצם הכתיבה שלה עצמה - מהו מטען החוויות שצריך להחזיק משורר, על מנת לכתוב שירים על ארץ חדשה? ובהיבט הרחב - מאיזה רגע מרגיש מהגר כי הוא נקלט בתרבותה של הארץ?    

את השיר "לילה" ניתן לחלק לשלושה חלקים - שתי השורות הראשונות הן שאלות רטוריות: "הַאִם זָע עִנְבַּל זָהָב בְּרָקִיעַ עֶלְיוֹן?" - האם שמעתם פעמון זהב מצלצל מן השמים? האם נטף טל ממקור גבוה? המשוררת מכוונת את המבט למעלה - האם נשמעו כבר פעמי המשיח? האם התרחשה כבר הגאולה? 
השורה השלישית היא ציווי: "שירו לנו משירי ציון". מיהו המצָווה ועל מי הוא מצווה לשיר את שירת הארץ? [האם על הקולקטיב? האם על קבוצת המשוררים?] 
שתי השורות האחרונות נאמרות מפי ה"קהל" המצוּוה לשיר, ועונה לציווי באפולוגטיקה: "אֵיךְ נָשִׁיר שִׁיר צִיּוֹן עַל אַדְמַת צִיּוֹן / וְעוֹד לֹא הִתְחַלְנוּ לִשְׁמֹעַ?". 
שורה זו היא ציטוט (אלוזיה) הרומז למזמור קל"ז בתהלים: "שִׁירוּ לָנוּ מִשִּׁיר צִיּוֹן: אֵיךְ נָשִׁיר אֶת שִׁיר ה' עַל אַדְמַת נֵכָר". ההתייחסות למזמור תהלים מטעינה את השיר במשמעות נוספת, [אולי ביקורתית]. 

לאחר קריאה ראשונית של השיר נעיין במזמור קל"ז בתהלים. 
גולי בבל, אשר גלו לאחר חורבן בית המקדש הראשון על ידי נבוכדנצר, יושבים בבבל המשופעת בנהרות גדולים, ובוכים בגעגועיהם לציון. הם תולים את כינורותיהם על ערבות ("ערבים") הצומחות ליד המים ומספרים: שובינו ושוללינו ("תוללינו"), ביקשו מאיתנו לשיר להם שיר שמח על ציון. ובקשה זו מעציבה ומשפילה - איך אפשר לשיר את שיר ה' על אדמת נכר?! הם נשבעים לירושלים כי לעולם לא ישכחוה ומתפללים לאל כי לא ישכח לנקום באדום שעודדה את בבל לערער ("ערו ערו") ולהחריב את ירושלים מן היסוד. בסוף המזמור מופיעה משאלת נקם איומה גם בבבל.  

הציטוט של לאה גולדברג לקוח מסוף פסוק ג ופסוק ד, תוך שינויים קטנים אך משמעותיים. ההבדל הבולט ביותר הוא "אֵיךְ נָשִׁיר אֶת שִׁיר ה' עַל אַדְמַת נֵכָר" המופיע בתהלים, לעומת "אֵיךְ נָשִׁיר שִׁיר צִיּוֹן עַל אַדְמַת צִיּוֹן" בשיר "לילה". בכך מקבילה המשוררת בין "שיר ציון" ל"שיר ה'"; בין "אדמת ציון" ל"אדמת נכר" [ובין הגולים היושבים בבבל למהגרים שחזרו סוף סוף לארץ, אך חשים בה כבגלות]. הדרישה של אנשי בבל לשיר את שיר ה' מומרת בדרישה חברתית או ציווי פנימי המופנה לשבי ציון המודרניים - העולים ובכללם המשוררת עצמה - לשיר משירי ציון, להלל ולשבח את ארץ המולדת שלכאורה עליה בכו; אך הם חשים בה עדיין כארץ הגירה, אולי אף ארץ גזירה, וקוראים בצער: איך אפשר לשיר את שיר ציון על אדמת ציון? כיצד יוכלו לשיר את שירת הארץ אם עדיין לא שמעו את שירהּ. הגאולה, המרומזת בתחילת השיר, עדיין לא התרחשה; וכדי להיות מסוגלים לשיר את שיר הארץ, עלינו להקשיב לה רוב קשב, להתבונן באדמתה, בחי ובצומח. 

נמשיך בקריאת שלושה שירים נוספים במחזור "משירי ציון" של לאה גולדברג: 
שיר ב: "המחצבה"
המחצבה מספקת חומר גלם לבניין הארץ, מתוך אדמת הארץ. 
הדימוי המרכזי בשיר הוא האבן הנשברת. בתחילה היא אדישה ודוממת, אך כשיד החוצב נוגעת בה, היא נשברת, "מפקירה את סודה, ודוברת". השבר כואב, אך טמונה בו גם חשיפת התוכן הפנימי, ואהבת החוצב. השיר מדמה את פעולת החוצב באבן העיקשת לחיזור של גבר אחרי אישה מסתגרת. הקשרו בתוך מחזור "משירי ציון" תורם לפירוש שיש "לחזר" אחרי הארץ עד שתגלה את אהבתה.     
שיר ג: "עצי זית"
מראה עצי זית הכסופים באור הירח מתואר בצורה ויזואלית ויפה. המשוררת מציירת לעינינו מראה עדין של נוף ארצישראלי שככל הנראה נגע ללבה. עצי הזית נמשלים בשיר לזקנים ששערם הכסיף ובעקבות הניסיון שצברו בחייהם הם זוכים לשיבה שלווה ונבונה. בזקנתם הם חוזרים אל הדברים הפשוטים, מתוך ענווה.   
שיר ד: "ציפורי מסע"
מן האבן הדוממת ועץ הזית הצומח בענווה, מגיעה המשוררת אל הציפורים ואל השמים. השיר נפתח בבוקר אביב שבו השמים מצמיחים כנפיים ונוסעים מערבה. רק כותרת השיר מפרשת כי אלה הן ציפורי מסע החוזרות לביתן באירופה, ואומרות את תפילת הדרך: לחצות את תהומות הדרך בשלום, ולשוב בסתיו לארץ הקטנה "ששמעה את שירינו". אם בסוף השיר "לילה" שאלה המשוררת "איך נשיר...", כאן היא שמה בפי הציפורים את שירי ציון, ועלינו להקשיב לשירתן. כפי שכתבה במחזור שירים אחר ('אילנות'): "אולי רק ציפורי מסע יודעות [...] את זה הכאב של שתי המולדות" ("אורן", בתוך: לאה גולדברג: שירים, כרך ב, ספרית פועלים 1986, עמ' 143). בעיני המשוררת הן הן המשוררות-מהגרות אשר חוברות לה במסעה [הלוך ושוב] אל ארץ ישראל [ואירופה].     

2.	 תיאור המתודה: 
הלימוד מתמקד בזיקות שבין יצירה חדשה ועתיקה, וכן בזיקות שבין הלומדים לחומרי הלימוד. הוא מבוסס על מידע אשר נמסר ללומדים (מן המנחה או מאינפורמציה כתובה), ועל חקירה אישית וקבוצתית של החומרים. חלק מן הדיונים נועדו להבהיר את התוכן הטקסטואלי, וחלקם נועד לבסס את עמדת הלומדים ביחס לכתוב. בהתאם לכך, לובש הלימוד בבית המדרש אופי סדנאי המתאפיין בשותפות שוויונית בין המנחה והלומדים במהלך הלימוד. יחד עם זאת, תפקידיהם של המנחה והלומדים שונים: המנחה מוביל/ה את הלימוד תוך תשומת לב לתהליך שעוברים הלומדים. גם כאשר הוא משתף את הקבוצה בחוויות אישיות, הוא בוחר רק את אלו הרלוונטיות ללימוד ומותיר את מרכז הבמה ללומדים.  

גם בשיעור שלפנינו יתנהל שיח משולש בין הלומדים, המנחה והטקסט. בפתיחה תוצג הסוגיה, והלומדים יוזמנו למסע של התבוננות פנימית ושיתוף הקבוצה במחשבות, רגשות וזיכרונות בנושא הנדון. בדרך זו הם יפתחו שבילים רבים אל הנושא הנלמד, וישקפו את עושר העמדות הנמצאות בקבוצה טרם הלימוד. המשך העבודה ייעשה בקבוצות קטנות, שיאפשרו למידה פעילה, שיחה פתוחה בין הלומדים וקריאה מעמיקה של הטקסט. בשלב השלישי יחזרו הלומדים אל המליאה לאיסוף תובנות, ריכוז הידע שנלמד וסיכום השיעור. 
בשיעור זה שני מוקדים עיקריים: 
א. השוואה בין שירה של לאה גולדברג למזמור קל"ז בתהלים. עמידה על הדומה והשונה ביניהם מחדדת את הבנת השיר. 
ב. ליבון עמדת הלומדים כלפי השאלה שמציג השיר.   

3.	מהלך השיעור: 
1.	פתיחה: מטרת הפתיחה לערוך היכרות עם השיר ברמת ה"פשט". 
א. תרגיל פתיחה: נזמין את הלומדים לכמה דקות של שקט שבהן ינסו להיזכר בקול או בצליל המאפיינים את החיים בארץ. הצליל יכול להיות מסביבת המגורים הקרובה, מטיול, קול מחיי היומיום ואף קול דמיוני.
נזמין את הלומדים לספר בסבב קצר על הקול, ולתמצת בשלושה משפטים בלבד: מהו הקול, מתי והיכן הוא נשמע, ומה הוא מסמל.  
ב. נקרא יחדיו את השיר "לילה". נעמוד על המבנה הסימטרי של השיר: שתי שורות ראשונות, שורה אמצעית, ושתי שורות אחרונות. נתמקד תחילה במשמעותו של כל חלק בנפרד. 
2.	נתחלק לקבוצות לימוד (3–4 לומדים) להעמקה במקורות בליווי השאלות המצורפות. 
3.	נחזור למליאה לשיתוף בתובנות מן הלימוד בקבוצות. בעקבות הדברים שיעלו נפתח שיחה על הסוגיות העקרוניות שעולות מן הלימוד: מה משמעות "להקשיב לארץ"? למה אני מקשיב/ה? אילו קולות אני שומע/ת? מה אומרת לנו הארץ? 
4.	נקרא גם את שלושת השירים הנוספים במחזור "משירי ציון". 
5.	אפשרות הרחבה נוספת: נזמין את הלומדים לכתיבה יוצרת - חמש שורות המבטאות את הקול שאותו שמעו בפתח המפגש.