לעולם יהא אדם רך כקנה, ואל יהא קשה כארז – דף למנחה

רציונל:
כחלק ממערך של שיעורים הבוחן "משפטים מכוננים" בתרבות היהודית, נברר בשיעור זה את המשפט הקצת פחות ידוע – "לעולם יהא אדם רך כקנה, ואל יהא קשה כארז."  – 
הסיפור המפורסם על רבי אלעזר והמכוער, המופיע גם במסכת תענית בתלמוד הבבלי, וגם בנוסח מעט אחר באבות דרבי נתן, מעלה את שאלת היחס אל האחר, ושאלת הגאוותנות וההתגאות אשר כולנו פוגשים - אם אצל אחרים, ואם בתוכנו אנו. 
הסיפור התלמודי מפגיש אותנו עם ביקורת כלפי מי שנחשבים מורמים מעם, ומראה לנו כיצד תחושת ההצלחה האישית מביאה אותם אל חטא הגאוותנות. הסיפור גם דורש, לכאורה, שנהיה רכים, ענווים, אולי אפילו שפלי רוח. 
מה יחסנו לדרישה זו? איפה היא פוגשת אותנו?   
כמו שאר השיעורים בסדרה זו, גם הלימוד הזה בוחן משפט מוכר, ומבקש "לאוורר" את משמעותו ולעמוד על משמעויותיו המקוריות, ובתוך כך לבחון את עמדתנו לגביו.

מטרת השיעור היא לגרום ללומדים להכיר בכוחה של הסובלנות והענווה, ולעקור מן השורש תחושות של גאוותנות, התנשאות, תחושה של "אני ואפסי עוד".  

מבנה הלימוד: 
בתחילה נלמד בצוותא את הסיפור כפי שהוא מופיע בבבלי – המקור המצורף. הסיפור אינו פשוט, לא תמיד ברור מי אומר מה למי, ויש בו בעצם "חילופי תפקידים". בטקסט עצמו הוספתי בסוגריים מרובעים מעין הבהרות, אבל גם הן יכולות להיות שנויות במחלוקת.  

למנחה: יש בסיפור כמה תפניות, כדאי מאוד לקרוא קודם את הניתוח של נילי בן ארי לאגדה, היא מבהירה אותן. 

ליד הטקסט מופיעות שאלות מנחות ללימוד הסיפור המיועדות להאיר את התפניות שבעלילה. אפשר להזכיר את הפרשנות הטוענת שהמכוער היה לא אחר מאשר אליהו הנביא, אשר נשלח כדי להעמיד את תלמיד התורה המרוצה מדי מעצמו במקום. 
 
אפשר גם להביא את הנוסח מתוך אבות דרבי נתן –  נשים לב שמדובר עכשיו על ר שמעון, אולי בנו, ואולי אביו של רבי אלעזר שבנוסח התלמודי, כמו כן יש לשים לב לסיום הטקסט שמפליג בשבחי הקנה. 

אבות דרבי נתן נוסחא א:
"מעשה בר' שמעון בן אלעזר שבא ממגדל עדר מבית רבו והיה רוכב על החמור ומטייל על שפת הים. ראה אדם אחד שהיה מכוער ביותר, .... 

..... אותו היום נכנס ר' שמעון לבית המדרש הגדול שלו ודרש: לעולם יהא אדם רך כקנה ולא יהא קשה כארז. מה קנה זה כל הרוחות באות ונושבות בו הולך ובא עימהם דממו הרוחות חוזר הקנה עומד במקומו. ומה סופו של קנה זה זכה ליטול הימנו קולמוס לכתוב ספר תורה. אבל ארז אינו עומד במקומו אלא כיון שנשבה רוח דרומית עוקרתו והופכתו על פניו.

לאחר מכן נתחלק לחברותות לשיחה על הרצף שבין גאוותנות והתנשאות ובין שפלות רוח. ננסה למצוא את המקומות בחיינו שבהם אנחנו ארזים והמקומות שבהם אנחנו קנים. את הרגעים שבהם היינו צריכים להיות ארזים ובחרנו להיות קנים, או להפך, נפיק לקחים, וכו'. 

נלמד גם את המובאה הקטנה מפרקי אבות – כדאי לבאר את "נוח לִרְצות" שפירושו בעצם "נוח להתרצות' או "נוח לרַצות" – כלומר להתפייס, אולי להתנצל. כל אחד יכול לשאול את עצמו האם הוא כועס בקלות, האם הוא מתרצה בקלות, וכו'. 

כדאי לקרוא את שירה של דליה רביקוביץ, גאווה, ולתת את הדעת על מה שקורה לכל אחד מאתנו מתחת לפני השטח. הגאווה מסתירה לפעמים כאבים. לא כל מי שנפגע מאתנו משיב לנו מיד ומעמיד אותנו על מקומנו, כפי שעשה המכוער לרבי אלעזר. לפעמים אנשים סוחבים את הצלקת בתוך תוככם, שנים ארוכות, עד שהם נשברים. 

אחר כך יש לחזור למליאה ולשאול – מה למדנו? מה אני לוקח מהשיעור הזה?