הצעה ללימוד
פתיחה: איך קיבלתי את התורה ואיך אני מוסר אותה הלאה?
חג השבועות נקשר עם מתן תורה בהר סיני, משום שלפי המסורת היהודית, בתאריך זה ניתנה התורה לעם ישראל. מתוך רעיון זה צמח המנהג הקבלי ללמוד תורה בליל חג השבועות ולעסוק בה. בלימוד זה נתמקד בשאלות: איך קיבלנו את התורה ואיך אנו מוסרים ומעבירים אותה הלאה? 
נפתח בקריאת הפסוקים מספר דברים, שבהם משה פונה אל העם, ודרכם גם אלינו, בנאום הפרידה שלו ערב הכניסה לארץ, וקובע כי לא רק דור יוצאי מצרים קיבל את התורה, אלא גם אנחנו נכחנו במעמד הר סיני וקיבלנו את התורה: "ה' אֱלֹהֵינוּ כָּרַת עִמָּנוּ בְּרִית בְּחֹרֵב: לֹא אֶת אֲבֹתֵינוּ כָּרַת ה' אֶת הַבְּרִית הַזֹּאת כִּי אִתָּנוּ". ואולם, כיצד קיבלנו את התורה ובאיזה אופן היא הועברה אלינו?
כדי להשיב על שאלות אלה, נקרא את המשנה הראשונה במסכת אבות, המציגה את שרשרת המסירה ממעמד הר סיני ועד חכמים, בעל פה מדור לדור, מאב לבנו עד שהיא נמסרה גם לנו. אולם כמו במשחק 'טלפון שבור', במשך השנים נוספו ל'תורה' דברים, ונגרעו ממנה דברים אחרים. השאלות המופיעות לאחר המשנה בוחנות מה קיבלנו ומה לא קיבלנו במסורת ההעברה, וגם מציפות מחשבות ושאלות מעשיות הכרוכות בזהותנו, בנוגע לתפקיד שלנו בשרשרת המסירה: מה נעביר הלאה, מדוע, וכיצד? 
במבט ראשון נראים הפסוקים מספר דברים ודברי המשנה ממסכת אבות, כסותרים ומנוגדים: בספר דברים מדובר על חוויה מדויקת מאוד ועל נוכחות כל העם במעמד נתינת התורה, כלומר - ה'תורה' שבידינו היא היא אותה התורה שניתנה במעמד הר סיני; והמשנה מדברת על תהליך ארוך של מסירה מדור לדור, היוצר מרחק מן המאורע ההיסטורי של נתינת התורה. כשאנו חושבים על עצמנו כחלק משרשרת המסירה, אנו עשויים לראות בצורה מוחשית כיצד דברים נוספים או נגרעים מן המסורת, אולם בד בבד אנו מבינים את חשיבותה של פעולת ההעברה עצמה, שיוצרת מעין דו-שיח בינינו לבין הדורות שקדמו לנו, ובינינו לבין אלה שיבואו אחרינו, כך שנוצרת חוויה חזקה וחיה של קשר לעבר ולעתיד.
לימוד מונחה: דוּח גוטמן
בשיח הישראלי כיום רווחות קטגוריות שונות לתיאור הזיקה לתורה ולמצוות, כגון: 'חרדים', 'דתיים', 'חילוניים', 'מסורתיים'. נבקש מחברי הקבוצה לנסות להגדיר את עצמם לפי קטגוריות אלו, ונחשוב: כיצד מעבירה כל קטגוריה את ה'תורה' שניתנה במעמד הר סיני? 
סקר מדד הדמוקרטיה לשנת 2008 (המבוסס על דוּח גוטמן) מציג את היחס של יהודים במדינת ישראל כלפי הדת. הדוח מפתיע בכך שהחלוקה אינה דיכוטומית: כ-30% אנשים מגדירים את עצמם 'מסורתיים'. ומתוך 51% המגדירים את עצמם 'חילונים', יש אחוז ניכר של עולים מחבר העמים. מכך עולה כי אחוז ניכר מן האוכלוסייה בארץ שומר על המסורת בדרך זו או אחרת. מהי אם כן מסורתיות? האם ניתן להגדירה? 
לימוד בחברותא: מה בין חילוניות לדתיות?
בלימוד בחברותא נברר את מקומה של המסורתיות בחברה הישראלית, כדרך חיים העומדת בפני עצמה, ולא כשלילה של קצוות ה'חילוניות' וה'דתיות'. נעשה זאת באמצעות מבחר קטעים הבוחנים  את המסורתיות מזוויות שונות.

מומלץ לחלק את הקטעים המופיעים בדף המקורות, כך שכל קבוצה תקרא רק חלק מהם, ולאחר מכן לקיים אסיף בקבוצה ולדון בהם בפורום הכולל.

קובי אוז ממחיש את המורכבות שיש באורח החיים המסורתי: מחד, שמירה על מנהגים וערכים מן המסורת, ומאידך, אימוץ אורח חיים חילוני מודרני. אוז משקף את התחושות הקשות והמבלבלות שלו כילד, שהתבונן באורח החיים המסורתי בביקורת. ולאחר שבגר ובשל, מצא בו דווקא יופי וייחודיות ויופי.
מאיר בוזגלו מצביע על שני מאפיינים מרכזיים של המסורתיות: נאמנות להורים ול'תורה' שקיבלנו מהם, ואפשרות לשינוי ובחירה. שני ערכים סותרים אלו, הם שמאפיינים את המסורתיות אותה תיאר קובי אוז, והם סוד קסמה של המסורתיות, כפי שנראה בהמשך. 
אהוד בנאי מציג את המסורת היהודית כ"אוצר" אשר איננו מבחינים בו רוב הזמן. ייחודה של מסורת זו נמצא בתכנים ובהמשכיות של הדורות הקודמים, וכן בעובדה שהמסורת עשויה לאחד את כולנו, בתקופה שבה החברה הישראלית מפולגת ושסועה. 
החוקר צבי זוהר מתאר בספרו 'האירו פני מזרח' את המסורת הספרדית כפי שהיא מתגלמת ביצירתם של חכמי המזרח. בפרק האחרון בספר הוא מנסה לחשוף את ייחודה של היצירה הרוחנית של יהודי ארצות האסלאם למול חכמי אשכנז. לטענתו, ההבדל המהותי בפסיקה נובע מתפיסה אידילית שונה של דמות היהודי. אצל חכמי המזרח דמותו היא של אדם המכיר ומקבל את העולם החילוני במקביל לעולם היהודי הטבוע בו. בנוסף, חכמי האסלאם תפסו את התורה כיצירה נצחית, המתבטאת דווקא בריבוי פנים במציאות, ובדרכי התמודדות גמישות אל מול האתגרים העומדים בכל דור ודור. תפיסות חכמי המזרח מעמידות במרכזן את הזיקה והמחויבות למסורת היהודית, ולא את ההלכה על פרטיה ודקדוקיה. כך הן מאפשרות גמישות של התורה, ומצמיחות דמות מורכבת של היהודי 'המסורתי'.  
אלי ברקת מוסיף על דברי זוהר את הטענה כי היהדות והדת נתפסים בעיני יהודי ארצות האסלאם באופן ייחודי, כ"רצף של שמירת מסורת יהודית. המסורת השומרת על עצמה - יהדות כמשפחה, יהדות מכילה, שאינה כופה את ערכיה, יהדות שבמרכזה ערכים חברתיים". ברקת מביא דוגמאות לפסיקות הלכתיות בארצות האסלאם, הממחישות את המיזוג של הדת עם החילוניות, של החול עם הקודש.
סיכום: דתיים, חילוניים ומה שביניהם
מאיר בוזגלו מבקש לחשוף במאמרו את האידיאולוגיה של המסורתיות, תוך השוואתה לאידיאולוגיה פילוסופית או מדעית. לטענתו, הרציונליות והעקביות המאפיינות את האמונה, המדע והפילוסופיה המערביות, אינן מאפיינות את המסורתיות. דווקא חוסר העקביות, ויתור על רציונליות, ונאמנות למסורת ההורים, הם שמאפיינים את אורח החיים המסורתי, ועל כן לא ניתן לבחון אותה אל מול קריטריונים אלו. ממה נובעים חוסר העקביות והערבוב בין העולמות?
דוד שפרבר מציע אפשרות המסבירה כיצד יכולה להתקיים הסתירה או חוסר העקביות המאפיינים את המסורתיות, בהסתמך על הסוציולוגים ברונו לאטור ויהודה שנהב. לטענתם, המחשבה האנושית יוצרת מרחבים של קודש וחול, המאפשרים לארגן ולמפות את המציאות (למשל - כאשר שערה על הראש נמצאת 'במקומה', זה בסדר, אבל כשהיא מונחת על הרצפה היא נחשבת 'לכלוך'). תהליך זה נקרא 'טיהור' (מונח שטבע ברונו לאטור), ודרכו אנו יוצרים הגדרות טהורות, אשר אינן קיימות במציאות, כמו: 'חילוניות' ו'דתיות'. במקביל לתהליך הטיהור, אנו חווים את המציאות כ'הכלאה' של המושגים הטהורים וכערבוב שלהם, היוצרים 'יצורי כלאיים' (ולכן ההכלאה והטיהור מתבצעים כל הזמן ביחד). שנהב טוען כי בפועל, אין 'חילוניות' טהורה, למרות שאנו מנסים למצוא אותה במציאות, משום שיצרנו בראשנו מדרג דמיוני שבקצהו האחד עומדת ה'חילוניות', ובקצה השני והמנוגד עומדת ה'דתיות'. אלא שבמציאות, אנשים חיים בו זמנית את ה'חילוניות' וה'דתיות'. כעת קל יותר להבין את מקור הערבוב בין העולמות וחוסר העקביות שמאפיינים את אורח החיים המסורתי, האחוז בחיים ומאופיין בדינמיות ובמורכבות. באורח חיים זה יש כל העת שימור ושינוי, תפיסת המציאות איננה בינארית ודיכוטומית ולכן יכולים לדור בכפיפה אחת ערכים ומנהגים, אשר נתפסים במחשבה המודרנית, כסותרים.