השיעור שנתנה האשה השונמית לאלישע ו…לנו

הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
דמותה של האשה הגדולה משונם, או "השונמית", כפי שמכנה אותה הנביא אלישע בספר מלכים ב, מעוררת עניין רב מכיוון שהיא חושפת בפנינו טפח אחר טפח את הסיבות שבגינן היא מכונה "גדולה". במהלך הלימוד ננתח את פרשיית האשה השונמית ואלישע בעזרת חלוקת הקטע למערכות. נבחן בכל מערכה את התנהגותה של האשה לעומת התנהגות הגברים הסובבים אותה (אשה, אלישע וגיחזי). נעמיק בהשוואה למקורות מקבילים במקרא, למדרשים ולדברי הגות.

פתיחה (10 דקות): נפתח בסבב קצר שבו נבקש מהלומדים להציע אסוציאציות למילה 'גדולה'. האם האסוציאציות הן חיוביות? שליליות? ניטרליות? נדון בטיבן של האסוציאציות שנאספו  ונציג את נושא הלימוד - פרשת האשה הגדולה משוּנם.

לימוד בקבוצות (שעה): לאחר הפתיחה נתחלק לקבוצות לימוד קטנות לצורך העמקה במקורות. המנחים יעברו בין הקבוצות, יבהירו ויבארו במידת הצורך.

תחילה נקרא את סיפור האשה הגדולה משונם במלואו, כדי לקבל את התמונה השלמה. לאחר מכן נחלק אותו למקטעים ונדון בכל מערכה בנפרד.
המערכה הראשונה (ח-יא): האשה משונם המכונה "גדולה" הופכת להיות המארחת הקבועה של אלישע הנביא, לאחר שהוא מגיע אליה באחד מסיוריו וזוכה לקבלת פנים נאה: "וַיְהִי מִדֵּי עָבְרוֹ יָסֻר שָׁמָּה לֶאֱכָל לָחֶם". קבלת הפנים והכנסת האורחים הופכת למנהג קבוע עד שהיא יוזמת ובונה למענו עליית גג, ושמה בה מיטה, שולחן, כיסא ומנורה. בקטע זה בולטת הנוכחות והאקטיביות של האשה, לעומת דמותו האנמית של אישהּ, שתשובתו כלל אינה נשמעת. הדומיננטיות שלה מובלטת בפועל "וַתַּחֲזֶק בּוֹ לֶאֱכָל לָחֶם" - כלומר היא איננה רק חזקה, אלא גם מחזקת, ואולי מכאן נובעת גדולתה. מדרש משלי דורש: "קמו בניה ויאשרוה - זו שונמית, שנקראה אשה גדולה, ומפני מה, מפני שהחזיקה באלישע לאכול".

המערכה השנייה (יב-יז): אלישע מבקש לגמול לשונמית, ומכאן שהוא העריך כי הכנסת האורחים שלה לא נבעה רק מנדיבות לבה אלא גם ממניעים חומריים - הערכה שמעידה יותר על אישיותו שלו מאשר על מניעיה של השונמית, כפי שנראה בהמשך. הוא שואל אם היא זקוקה לקשרים בשלטון, אך היא עונה בענווה - "בתוך עמי אנכי יושבת", ולכך שני פירושים, האחד, היא עצמה, 'הגדולה', בעלת קשרים עם שרי ממשלה ופקידים בכירים ועל כן אין לה צורך בהתערבותו של איש האלוהים; והאחר, שהיא אינה מעוניינת להתנשא מעל בני עמה. מכל מקום, תשובתה מלמדת אותנו על צניעותה החומרית ועל כוונותיה הכנות והאמיתיות בהכנסת האורחים שלה. אלישע חש עדיין חוב כלפיה ותוהה "וּמֶה לַעֲשֹוֹת לָהּ?", ונערו גיחזי מציע: "בֵּן אֵין לָהּ וְאִישָׁהּ זָקֵן". לכאורה, היינו מצפים כי תגובתה להבטחתו של אלישע: "לַמּוֹעֵד הַזֶּה כָּעֵת חַיָּה אַתְּ חֹבֶקֶת בֵּן" - תהיה דברי תודה, הלל ושבח לאלוהים ולאלישע; אך תחת זאת היא מתחננת: "אַל תְּכַזֵּב בְּשִׁפְחָתֶךָ", ובמילים אחרות- אל תתעתע ברגשותיי, שכן כבר השלמתי עם העובדה שלא אחבוק בן. בהקשר זה מלמדת השונמית שיעור בהשלמה ובקבלת המציאות. לעתים צריך האדם להכיר במגבלותיו, לנתב את כוחותיו להשיג את מה שאפשר, ולהשלים עם מה שאי אפשר להשיג. אולי זאת הסיבה שהיא משקיעה כל כך באירוח אלישע ומפנה את רגשותיה האימהיים לטיפול מסור באיש האלוהים. גם כאן באה לידי ביטוי גדולתה של האשה - לא רק הכרה במה שלא ניתן לשנות, אלא גם הכרה באתגרים שבהם ניתן לפעול, כפי שנראה בהמשך.
הסיפור על הריונה הנסי של האשה חשוכת הילדים משונם, מזכיר את סיפור ההיריון הנסי של שרה אמנו, המופיע בספר בראשית, פרק יח. על אף הדמיון התוכני והמילולי בין שני הסיפורים קיים הבדל בולט: בעוד אצל שרה מובלט חלקו של אלוהים בנס ("וה' פָּקַד אֶת שָׂרָה כַּאֲשֶׁר אָמָר וַיַּעַשׂ ה' לְשָׂרָה כַּאֲשֶׁר דִּבֵּר") - אצל השונמית מודגש חלקו של אלישע ולא של אלוהים, וזאת על אף התפיסה היהודית השוללת כוחות על-אנושיים מבני אדם (אלישע הוא "איש אלוהים" ולא אלוהים): "וַתֵּלֶד בֵּן לַמּוֹעֵד הַזֶּה כָּעֵת חַיָּה אֲשֶׁר דִּבֶּר אֵלֶיהָ אֱלִישָׁע" - אלוהים כלל לא מוזכר במעשה הנס! 

המערכה השלישית (יח-כג): כעבור שנים אחדות, כאשר בנה של השונמית גדל, הוא הולך לעבוד עם אביו בשדה ולוקה בכאב בראשו. האב מיד מפנה אותו לאשתו - היא בוודאי תדע מה לעשות - אך מאמציה לא עוזרים והילד מת על ברכיה. היא אינה מאבדת את העשתונות אלא נמלאת פעילות וקור רוח: "וַתַּעַל וַתַּשְׁכִּבֵהוּ.. וַתִּסְגֹּר... וַתֵּצֵא...ַותִּקְרָא...וַתֹּאמֶר...וְאָרוּצָה... וְאָשׁוּבָה..וַתֹּאמֶר". 

המערכה הרביעית (כד-כח): האשה דוהרת אל אלישע: "וַתַּחֲבֹשׁ הָאָתוֹן וַתֹּאמֶר אֶל נַעֲרָהּ נְהַג וָלֵךְ אַל תַּעֲצָר לִי לִרְכֹּב כִּי אִם אָמַרְתִּי לָךְ" ועומדת על כך שיציל את בנה. פעלתנותה של האשה, שזה עתה אבדה את בנה מובלטת במיוחד בהשוואה להתמודדותו של דוד עם מות בנו שילדה לו בת שבע, כפי שמסופר בספר שמואל ב' פרק יב: " וַיָּקָם דָּוִד מֵהָאָרֶץ וַיִּרְחַץ וַיָּסֶךְ וַיְחַלֵּף שִׂמְלֹתָיו וַיָּבֹא בֵית ה' וַיִּשְׁתָּחוּ וַיָּבֹא אֶל בֵּיתוֹ וַיִּשְׁאַל וַיָּשִׂימוּ לוֹ לֶחֶם וַיֹּאכַל: וַיֹּאמְרוּ עֲבָדָיו אֵלָיו מָה הַדָּבָר הַזֶּה אֲשֶׁר עָשִׂיתָה בַּעֲבוּר הַיֶּלֶד חַי צַמְתָּ וַתֵּבְךְּ וְכַאֲשֶׁר מֵת הַיֶּלֶד קַמְתָּ וַתֹּאכַל לָחֶם: וַיֹּאמֶר בְּעוֹד הַיֶּלֶד חַי צַמְתִּי וָאֶבְכֶּה כִּי אָמַרְתִּי מִי יוֹדֵעַ יְחַנַּנִי ה' וְחַי הַיָּלֶד: וְעַתָּה מֵת לָמָּה זֶּה אֲנִי צָם הַאוּכַל לַהֲשִׁיבוֹ עוֹד אֲנִי הֹלֵךְ אֵלָיו וְהוּא לֹא יָשׁוּב אֵלָי". בניגוד לשונמית, דוד מקבל את גזר הדין לאחר מות בנו ומשלים עם הרע. מעניין לקרוא בהקשר זה את דבריו של הרב סולובייצ'יק, שאינו מוכן לקבל את הרע בפסיביות. האדם צריך "להתערב ברע באופן פעיל, [..] להיאבק ברע, להלחם בו ולנסות לסלק אותו ככל האפשר". אין ספק שהשונמית מפגינה כאן מאבק עיקש ברע ומסרבת להיות פסיבית:  היא עולה להר, ניגשת ישירות לאיש האלוהים ותופסת ברגליו - השימוש בפועל 'ותחזק ברגלו' מזכיר את הכוח שבו הפצירה בו לאכול בראשית הפרק - "וַתַּחֲזֶק בּוֹ לֶאֱכָל לָחֶם". [כנראה שפעולתה הייתה חזקה מאוד שכן - "וַיִּגַּשׁ גֵּיחֲזִי לְהָדְפָהּ". אך איש האלוהים עוצר בעדו ומגלה כי אין לו מושג מה קרה. לראשונה מתחילת הסיפור, מודה איש האלוהים כי הוא איננו כול יכול, ואינו אלא "איש אלוהים". שם ה' נזכר לראשונה רק עתה, עם חשיפת חולשתו. השונמית אינה פונה אליו בתחנונים או בחנופה, אלא מטיחה בו את זעמה: "הֲשָׁאַלְתִּי בֵן מֵאֵת אֲדֹנִי? הֲלֹא אָמַרְתִּי לֹא תַשְׁלֶה אֹתִי". היא מטילה עליו את מלוא האחריות לחיי בנה, ותובעת ממנו להחזיר אותו לחיים.
המערכה החמישית (כט-לה): אלישע מבין חלקית את אחריותו ושולח תחילה את גיחזי להציל את הילד. הוא עדיין אינו מבין כי רק במאמציו שלו, בתפילתו אל האלוהים ובהודאה במוגבלותו האנושית, הוא עשוי להציל את הילד, ולכן נותן לגיחזי את משענתו - מה שמעיד על כך שהוא עדיין לא הפנים כי הכוחות שלו אינם טמונים בו עצמו או בחפציו, אלא באלוהים. אך האשה מבינה זאת היטב, ונשבעת כי לא תעזוב את אלישע עד שילך הוא עצמו עמה. ואכן, פועלת על אלישע האסרטיביות של האשה, "וַיָּקָם וַיֵּלֶךְ אַחֲרֶיהָ". פסוק זה משקף לא רק תיאור טכני אלא את חילוף התפקידים הסמלי: השונמית היא המובילה, ואיש האלוהים הולך אחריה.
כאשר מגיע אלישע לעליית הגג - חדרו שלו משכבר הימים - "והנה הַנַּעַר מֵת מֻשְׁכָּב עַל מִטָּתוֹ". כעת הוא מתוודע למוגבלותו האנושית ולידיעה המרה כי כוחו המופלא לא בא לו בזכות עצמו אלא רק על פי רצון האל, והוא אינו כול יכול כפי שהציג עצמו בתחילת הפרק. תובנה זו נוסכת בו ענווה ואמונה, והוא מתפלל אל ה'. שם האלוהים שלא עלה על שפתיו עד כה נזכר בסופו פעמיים: פעם אחת בדבריו לגיחזי ("וַה' הֶעְלִים מִמֶּנִּי וְלֹא הִגִּיד לִי"); ובפעם שנייה בתפילתו ("וַיִּתְפַּלֵּל אֶל ה'"). גם לאחר התפילה הוא נזקק למאמצים רבים אך ממשיך שוב ושוב שבע פעמים, עד שהנער פוקח את עיניו. המסע הארוך והקשה להחייאת הילד הוא גם מסעו האישי של אלישע המגלה מחדש את סוד כוחו כשליח האל, ומתוודע לחולשתו כבן אנוש. 

אפילוג (פסוק לו): הפסוק האחרון מסמל את המסע שעבר אלישע לעבר צניעות וענווה. הוא קורא אל השונמית "וַיֹּאמֶר שְׂאִי בְנֵךְ" - כביכול אומר 'אכן הוכחת מעל לכל ספק כי את "אם הנער", והילד – "בנך", ואני אינני אלא מתווך בין רצונו של הבורא לבריותיו.
לסיום, נקרא את מדרשה המודרני של דנה פולבר על האשה השונמית, המושווית לשרה אמנו. טכניקה זו של חיבור בין דמויות אנונימיות לדמויות מוכרות שימשה כבר את בעלי המדרש. בעזרת טכניקה זו מדגישה פולבר את גדולתה של שרה, אשר בניגוד לאשה  אברהם, היא מסרבת לקבל את אובדן בנה (כמו השונמית) ואת גזרת הקרבתו לעולה. בדרך זו מעצימה פולבר את האשה השונמית, מעניקה לה שם ומחזקת את הסברה שהיא הייתה "גדולה מן החיים" - דמות מיתית בעלת כוחות ויכולות חזקים, ששיאם בקבלת תפילתה על ידי האל והשבת בנה לחיים.

סיפורה של השונמית מלמד שני לקחים המשלימים זה את זה: האחד, שכוח כולל בתוכו גם את היכולת להכיר בחולשות ובמגבלות האנושיים; והאחר, שכוח מגלם בתוכו יסוד אקטיבי - האדם צריך להיאבק ברע ולחתור כל העת לטוב. השונמית מסמלת בסיפור זה אמצעי לימוד חשוב עבור אלישע- לימוד על צמידת הצניעות. מסר נוסף הוא מידת האחריות של איש האלוהים על הקהל: לא רק לחולל ניסים שמאדירים את שמו אלא גם לדאוג להמשכיות החיים. 

סיום, אסיף ודיון (20 דקות): בתום הלימוד נחזור למליאה לדיון מסכם ואיסוף חוויות לימוד.
נקיים דיון סביב השאלה:
•	מה השיעור שלימדה האשה הגדולה משונם את אלישע ואותנו?
אפשר ואף מומלץ לסיים את הלימוד בשיר היפה "אנא אלי" בביצועה של שולי נתן (רצוי להשמיעו). שיר זה מסכם את הנקודות המרכזיות שבהן עסקנו - הבנתו של אלישע כי הוא כלי בידי אלוהים, והתובנות שמלמדת אותנו השונמית "להשלים עם שאיני יכולה לשנות [...] לשנות דברים שביכולתי, ו[...] את החוכמה להבחין בין אלה לבין אלה"

אנא אלי (מילים: פרנססקו אסיסי, לחן וביצוע: שולי נתן)

אנא אלי
אנא אלי
עשה אותי כלי לשליחותיך
אנא אלי
אנא אלי
עשה אותי כלי לשליחותך

במקום שבו מקננת שנאה
תן לי לזרוע אהבה.
במקום שבו עלבון - סליחה
במקום שבו חושך - אור
במקום שבו עצב - שמחה
אדון העולם.

אנא אלי...

עשה שלא אתאווה כל כך
להיות מנוחם אלא מנחם
עשה שלא אתאווה כל כך
להיות מובן אלא מבין
עשה שלא אתאווה כל כך 
להיות אהוב אלא אוהב

אנא אלי...

אלוהים תן לי את השלוה
להשלים עם שאיני יכול לשנות.
אנא תן לי את אומץ הלב
לשנות דברים שביכולתי.
ואנא תן לי את החוכמה
להבחין בין אלה לבין אלה.

אנא אלי...