"חיים ומוות ביד הלשון" –נשים ידעניות מתקנות עולם

הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
במרכזו של דף הלימוד יעמדו שלושה סיפורים תלמודיים על נשים שבאו בפני בית דין: רבה והאלמנה; רב הונא והאשה "הקופצת"; ורבי חנינא ובנותיו של מר שמואל. נבחן כיצד ממחיש המקרה הראשון את גורלן המר של אלמנות בבית דינו של רב; וכיצד ידענותן ואומץ לבן של הנשים בשני הסיפורים האחרים, סייע להם להימלט מגורל עצוב זה. 
פתיחה (10 דקות): נפתח בסבב קצר שבו נשאל את המשתתפים:
•	מהו 'תיקון עולם' בעיניכם?
בתום הסבב נציג את הנושא ואת הרקע למשנה ממסכת גיטין.
רקע: בכתובה שנותן החתן לכלתו תחת החופה, מפורט סכום כסף שהוא מתחייב להעניק לה במקרה של גירושין או מוות ח"ו. בימים עברו היוותה הכתובה משענת יחידה לנשים אלמנות וגרושות, שכן הן היו תלויות לחלוטין בפרנסת בעליהן לאחר החתונה. על פי ההלכה, אשה שהתאלמנה זכאית למזונות מבניה, כלומר, אף שירושת הבעל עוברת לבנים ולא לה, היא רשאית להשתמש בנכסים אלה. לחלופין, אם היא רוצה להינשא בשנית ולצאת מחסותם של בניה, היא יכולה לתבוע את כתובתה, כלומר את הסכום שנקב בעלה בכתובה - אך במקרה כזה עליה להישבע שלא נהנתה מנכסי יתומיה, שכן היא אינה רשאית גם ליהנות מנכסיהם וגם לקחת את דמי הכתובה.
לימוד בקבוצות (50 דקות): בתום הדיון הפותח יתחלקו המשתתפים לקבוצות לימוד לצורך העמקה במקורות. המנחים יעברו בין הקבוצות, ובמידת הצורך יבארו ויבהירו.
פרק ג' במסכת גיטין במשנה עוסק בתקנות שנועדו ל'תיקון עולם' כלומר, לשיפור המצב הקיים. בהקשר זה מובאת משנה הקובעת כי אשה איננה יכולה להיפרע מנכסי יתומיה, עד שלא תישבע בפני בית דין ורק אז היא יכולה לקבל את כתוּבתה. המשנה מספרת כי במהלך השנים הפסיקו להשביע אלמנות, אך לא נכתב הטעם לכך. כדי לאפשר בכל זאת לאלמנות את כתובתן, החליט רבן גמליאל הזקן לתקן תקנה שאותן אלמנות ינדרו (ולא יישבעו) כי לא נהנו מנכסי יתומיהן. לנדר יש תוקף חזק אך נמוך מזה של שבועה (ראו בקיצור שולחן ערוך). על ידי תקנה זו פטר אותן רבן גמליאל מלהישבע [ולהסתכן בעונש מידי שמים], אך הבטיח להן את כתוּבתן. משנה זו מובאת בתוך סדרת תקנות שנועדו ל"תיקון עולם", מה שמעיד על היותה שיפור המצב הקיים בעיני עורך המשנה. 
הגמרא במסכת גיטין דנה בשאלה מדוע נצרך בכלל רבן גמליאל לתקנה זו, ומדוע נמנעו מלהשביע אלמנות על נכסי יתומיהן בבית הדין? כתשובה מובא הסיפור על אלמנה ששמרה עבור אדם אחד דינר זהב בכד קמח. ברבות הימים (ואולי השנים) נשכח הדינר והאשה אפתה אותו עם הקמח ונתנה את הפת לעני. כאשר בא הגבר לתבוע את דינרו, היא נשבעה בחיי בנה שמעולם לא השתמשה בו להנאתה. לא עברו ימים רבים ומת בנה של אותה אשה מסכנה. סיפור זה ממחיש לדעת חכמים את כוחה המסוכן של השבועה, משום שגם אם היא נשבעה שלא ביודעין, היא כן נהנתה מן הדינר, כיוון שהעני בוודאי בירך אותה על נדיבות ליבה, ועל כן שבועתה הייתה תקפה (ראו בעניין זה גם את פירושו של רש"י). 
במקבילה בתלמוד הירושלמי מובא הסבר כללי יותר להפסקת השבועות של האלמנות בבית הדין: "בראשונה היו נשבעות לשקר וקוברות את בניהם שנאמר (ירמיהו ב): 'לשוא הכיתי את בניכם'.  ועוד, שאימת נדרים עליהן יותר מן השבועות". כלומר, נשים אלמנות היו נשבעות לשקר על נכסי יתומיהן וממילא אימת הנדרים פעלה עליהן יותר חזק מן השבועה. בין כה וכה נמנעו מלהשביע את אותן אלמנות בבית דין. סיפורים אלו ממחישים את הכוח שיש למילה בעיני חז"ל, ונשוב לכך בהמשך.
נחזור לסוגיה בבבלי. בהמשך הדיון מובאת שיטתו של רב, אשר כה הקפיד בנושאי השבועה עד שביטל את תקנתו של רבן גמליאל, ולא היה משביע אלמנות לא בתוך בית דין ולא מחוצה לו (במעמד של נדר) - וכתוצאה מכך נמנע מאלמנות לקבל את כתוּבתן.  
על פי סדר הדברים בגמרא מובא כעת סיפורה של הקופצת. אך בדף הלימוד מובא קודם הסיפור על האלמנה בבית דינו של רבה, כדי להמחיש את גורלן המר של האלמנות שעמדו בפני בית הדין. בסיפור זה מגיעה אלמנה לבית דין שבראשו ישב רבּה בנו של רב הונא, תלמידו של רב, ומבקשת לתבוע את כתובתה. רבה נאמן לשיטת רבו ונמנע מלהשביע אותה ולפרוע אותה מנכסי יתומיה על מנת שתוכל לקבל את כתובתה. בצר לה פונה אליו האשה שנית ומבקשת לפחות את דמי מזונותיה מנכסי יתומיה שבהם היא זכאית להשתמש עד שתינשא - אך כעת לשיטת רבה היא אינה זכאית גם להם, משום שלפי שיטת שמואל (בר פלוגתא של רב) - אמנם מותר לנשים להישבע (בנדר מחוץ לבית דין) ולקבל כתובתן, אך אם כבר תבעו כתובתן, שוב הן אינן יכולות לקבל את מזונותיהן. נראה שרבה לא מחמיץ כל אפשרות להחמיר ולהקשות על אותה אלמנה, שנותרת קירחת מכאן ומכאן - ללא כתובה וללא מזונות - והולך בו זמנית לדעת שתי שיטות מנוגדות, פעם לפי שיטת רב ופעם לפי שיטת שמואל. האלמנה שמבינה זאת וחשה חוסר אונים מול כוחו הרב, מתפרצת ומקללת אותו "שיתהפך כיסאו", כלומר, שירד מגדולתו, ולפי פירוש אחר, שיחלה. החכמים, החוששים מכוחה של קללתה, מנסים לשנות את רוע הגזרה והופכים פיזית את כיסאו בתקווה שבכך תתממש הקללה - אך פעולה זו לא מצילה את רבה הנופל למשכב. 
סיפור זה ממחיש את מר גורלן של הנשים שהיו תלויות לחלוטין בבעליהן או בבניהן ולא הייתה להן שום הגנה כלכלית במקרה שבו היו נותרות לבדן. הסיפור גם ממחיש את כוחה של המילה (כאן: הקללה) המתממשת ברגע צאתה מן הפה. ייתכן כי חכמים חששו להתממשות הקללה משום שבסתר לבם הם האמינו כי הצדק היה עם אותה אשה ולא עם רבה, וחששו מתגובתו של "מגן אלמנות ויתומים". מכל מקום, בחירתו של עורך הגמרא לשבץ סיפור זה (ואת הסיפור שנראה בהמשך) יחד עם עמדתו המחמירה של רב שדחה את תקנת רבן גמליאל מפני תיקון עולם, מעידה על הביקורת שלו כלפיו.
סיפור "הקופצת" מתאר מקרה דומה שהסתיים אחרת, הודות לאומץ לבה ותושייתה של האשה ואולי גם הודות להשכלה התורנית שהייתה לה. גם כאן באה אשה אלמנה לתבוע את כתובתה בבית דינו של רב הונא, וגם הוא נמנע מלהשביע אותה על נכסי ילדיה, כשיטתו של רב. אך אשה זו, שכנראה הכירה את ההלכה, "קפצה" ונשבעה מדעת עצמה כי לא לקחה דבר מנכסי היתומים. במקרה זה, פוסקים חכמים, גם רב היה מודה ומאפשר לה לקבל את כתובתה, משום ששבועתה תקפה למרות הכול. בעיניים ביקורתיות ניתן לפרש את המילה 'מודה', כהודאתו של רב בכך שפסיקתו קשה מדי, וכי בניגוד לתקנת רבן גמליאל, לא רק שהיא איננה מתקנת את העולם, אלא אף פועלת בניגוד לרוח התורה המצווה לדאוג לאלמנות ויתומים, ובניגוד לרוח ההלכה שתיקנה את הכתובה בדיוק למטרה זו.
סיפורן של בנות שמואל מובא בבבלי במסכת כתובות, בעת דיון של הגמרא על המשנה בכתובות הקובעת כי בית דין נוטה להאמין להצהרתה של אשה המכריזה על עצמה כאשת איש שהתגרשה או כמי שנלקחה בשבי ולא חוללה תומתה - וזאת גם אם לאחר הצהרתה מגיעים עדים הטוענים כי היא משקרת. הסיבה היא 'הפה שאסר הוא הפה שהתיר', כלומר, אם האשה אינה מסתירה תחילה את החשד בה (אשת איש/ שבויה) - ומצהירה עליו יחד עם הטענה שהיא פנויה או טהורה, סימן שהיא דוברת אמת, כי אם הייתה רוצה לשקר לא הייתה מספרת על היותה גרושה או שבויה. אך אם לא אמרה שהייתה בשבי או שהייתה אשת איש, ובאו עדים וטענו כך - מאמינים להם ולא לה.
בהקשר לכך מובא הסיפור על בנותיו של מר שמואל שנשבו, והובאו על ידי שוביהן לארץ ישראל. כנהוג באותה תקופה, הן הגיעו לבית דינו של ר' חנינא כדי שיקבע אם הן נחשבות "טמאות" ואסורות לכהן, או בתולות וטהורות. בזכות בקיאותן בהלכה, מקפידות בנותיו של שמואל להיכנס לבית הדין לפני שוביהן (שנחשבים כעדים), ומזדרזות להצהיר כי הן נשבו אך לא חוללו. ר' חנינא מאשר את עדותן ומצווה על רב שמן בר אבא (שהיה כהן) לשאת אחת מהן כדי להוכיח קבל עם ועדה שהן טהורות. בר אבא (שאולי מנסה להתחמק מנישואין אלו לאחת הזרות שמולו) אומר לר' חנינא כי ייתכן שיגיעו עדים מ"מדינות הים" שיפריכו את טענותיהן, בתגובה מטיח בו רב חנינא: "השתא מיהת ליתנהו קמן עדים בצד אסתן ותאסר?!" כלומר, כעת אין ניצבים מולנו עדי הזמה מצפון (אולי הכוונה מארצות רחוקות), ובשם אותם עדים נעלמים אתה מצפה שנאסור את הנשים מלהינשא?!. תגובה זו, ועצם הבאת הסיפור, מעידות שוב על גישה המבקרת את ההחמרות והפסיקות נגד נשים אשר פוגעות בשאיפה ל"תיקון העולם". 

מעבר לכך, עולה מסיפורים אלה חשיבותה המכרעת של ידיעת ההלכה של נשים, שיכולה לקבוע את גורלן. ידענותן של בנות שמואל ושל האשה ה"קופצת" היא שהצילה אותן מגורל של עגינות או עוני קשה. באותה מידה גם השכלתן התורנית של נשים בימינו, כמו התפקיד החדש של טוענות רבניות, מאפשרת להן לפעול למען רווחתן של נשים אחרות ועשיית הצדק עמן בבית הדין.

סיום אסיף ודיון (30 דקות): בתום הלימוד נחזור למליאה לדיון מסכם ואיסוף חוויות לימוד.
נקיים דיון סביב הנקודות הבאות:
•	מה בין 'תיקון עולם' לתקנתו של רבן גמליאל הזקן?
•	איזה 'תיקון' עשו בנותיו של מר שמואל והאשה ה"קופצת" (שסיפוריהן נשארו בתלמוד ומהווים סמל עבור נשים למדניות גם כיום)? מה היה מקולקל? 
•	מה מלמדים אותנו סיפורים אלה על תקנות, החמרות ועל כוחו של הידע? 
•	איזה מסר ניתן להפיק על מעמדן של נשים בבית הדין, שיכול לסייע לנשים מודרניות? מהו תיקון העולם שיכולים אנו לעשות בתחום זה?