מה בין "טובת שכל" ל"יפת תואר"?
על דמותה של אביגיל
הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
בלימוד זה נבחן את דמותה של אביגיל כפי שהיא מצטיירת במדרשי חז"ל. נראה כיצד העריכו חז"ל את חוכמתה ואת יכולתה לדבר ללבו של דוד, תוך העברת ביקורת. בד בבד עם הערכה זו, מופיעה במדרשים ובפירושים רבים גם ביקורת של חז"ל על התנהגותה של אביגיל, שנתפסה כיהירה, אינטרסנטית  ופתיינית.
הלימוד עצמו יחולק לשניים: בחלק הראשון נבחן את היחס החיובי של חז"ל לאביגיל ולחוכמתה; ובחלק השני נעמוד על הביקורת שלהם על התנהגותה מול דוד, ובעיקר בבקשתה "וזכרת את אמתך".

פתיחה (20 דקות): נפתח בקריאה משותפת של פרק כה בספר שמואל א, המתאר את נקודת המפגש בין דוד, נבל הכרמלי ואביגיל אשתו. בתום הקריאה נפתח דיון קבוצתי קצר סביב הנקודות הבאות:
•	מדוע, לדעתכם מבחין המספר, כבר בתחילת הפרק, בין נבל הרע ואביגיל הטובה - מה תפקידה של הבחנה מוקדמת זו?
•	כיצד מצטיירת התנהגותם של הגברים (דוד ונבל) בפרק זה? כיצד מצטיירת התנהגותה של אביגיל?
•	במה מתבטאת חוכמתה של אביגיל המכונה "טובת שכל"? באילו דרכים היא מצליחה לשכנע את דוד לוותר על נקמתו בנבל?
•	קראו שוב את פסוקים לט-מב ונסו להיזכר בסיפור מקביל שבו דוד לוקח לו אשה אחרת. מי היא אותה אשה? מה מסמלת ההקבלה?
•	כיצד ניתן לפרש את בקשתה של אביגיל מדוד "וזכרת את אמתך" (פסוק לא)?

לימוד בחברותא (50 דקות): בתום בדיון הפותח נתחלק לזוגות לצורך העמקה במקורות. המנחים יעברו ביניהם, יצטרפו לחלקים מהלימוד ובמידת הצורך יבארו ויבהירו.

בספר שמואל ב, פרק כה מסופר על אביגיל אשת נבל הכרמלי שמתגוררת עם אישהּ במעון שבהרי יהודה. כבר בתחילת הפרק מודגשת ההבחנה בין נבל, "איש קשה ורע מעללים", לבין אביגיל, "טובת שכל ויפת תואר". הבחירה להדגיש תכונות אלה מרמזת על חשיבותן להמשך העלילה. באותה עת מסתתר דוד מפני שאול במדבר יהודה ושומע כי נבל העשיר גוזז את צאנו. הוא שולח את נעריו לאסוף תשורה מנבל, דמי חסות על כך שהוא ואנשיו שמרו על צאנו ועל שדותיו בהיותם בכרמל, אך נבל מגרשם בגסות באומרו: "מִי דָוִד וּמִי בֶן-יִשָׁי?! הַיּוֹם רַבּוּ עֲבָדִים הַמִּתְפָּרְצִים אִישׁ מִפְּנֵי אֲדֹנָיו; וְלָקַחְתִּי אֶת-לַחְמִי וְאֶת-מֵימַי וְאֵת טִבְחָתִי אֲשֶׁר טָבַחְתִּי לְגֹזְזָי, וְנָתַתִּי לַאֲנָשִׁים אֲשֶׁר לֹא יָדַעְתִּי אֵי מִזֶּה הֵמָּה?!". הנערים חוזרים בידיים ריקות לדוד ומוסרים לו את תשובתו. דוד זועם ועולה מיד לכרמל עם ארבע מאות אנשים חמושים, במטרה להראות לנבל את כוחו. אביגיל, שכנראה לא נכחה בשעה שגירש נבל את נערי דוד, מבינה בחוכמתה כי דוד, הטוען לכתר, לא יבליג על עלבון זה. נראה כי תושייתה הייתה ידועה שכן אחד מנערי אחוזתם פנה אליה בעצמו בבקשה: "וְעַתָּה דְּעִי וּרְאִי מַה תַּעֲשִׂי כִּי כָלְתָה הָרָעָה אֶל-אֲדֹנֵינוּ וְעַל כָּל-בֵּיתוֹ". הנערים עצמם חששו מפגיעתו של דוד, וידעו כי הצלתם תבוא להם מאביגיל ולא מאדונם המוצג כבן בליעל, חם מזג ורע מעללים (בעניין זה ראו את ההקבלה לאשה השונמית המוזכרת בספר מלכים ב, פרק ד ובעיקר פסוקים כ-כג. לדיון נרחב באשה חכמה זו ראו את הדף "השיעור שנתנה האשה השונמית לאלישע ו...לנו"). 
אביגיל ממהרת להגיע לדוד ואנשיו לפני שיחריב את ביתה ויהרוג את בעלה וילדיהם. היא באה אליהם בידיים מלאות תשורות בדרך המקנה לה יתרון אסטרטגי - "בסתר ההר". כאשר היא פוגשת בדוד היא נוהגת בו כבמלך - משתחווה לרגליו ומכנה עצמה "אמה" ו"שפחה". היא משתמשת בכל האמצעים העומדים לרשותה על מנת להפיס את דעתו ולרכך את זעמו, שכן היא יודעת שיקשה עליו לוותר על נקמתו. היא פונה לבטנו בתשורות ומאכלים; פונה ללבו בהפצרות וברכות: "חַי-ה' וְחֵי-נַפְשְׁךָ אֲשֶׁר מְנָעֲךָ ה' מִבּוֹא בְדָמִים, וְהוֹשֵׁעַ יָדְךָ, לָךְ... שָׂא נָא, לְפֶשַׁע אֲמָתֶךָ כִּי עָשֹׂה-יַעֲשֶׂה ה' לַאדֹנִי בַּיִת נֶאֱמָן, כִּי-מִלְחֲמוֹת ה' אֲדֹנִי נִלְחָם, וְרָעָה לֹא-תִמָּצֵא בְךָ מִיָּמֶיךָ..."; ופונה גם לשכלו ברמיזה על כך שמעשה פזיז עלול לעמוד לו לרועץ: "וְלֹא תִהְיֶה זֹאת לְךָ לְפוּקָה וּלְמִכְשׁוֹל לֵב לַאדֹנִי, וְלִשְׁפָּךְ-דָּם חִנָּם, וּלְהוֹשִׁיעַ אֲדֹנִי, לוֹ; וְהֵיטִב ה' לַאדֹנִי". 
חוכמתה של אביגיל מתבטאת בתושייתה וביכולתה להגיד לדוד את הדבר הנכון בזמן הנכון, ואכן  דוד נעתר לבקשתה. כאשר נבל שומע ממנה, בעודו שיכור, כיצד הצילה אותו מידי דוד שביקש להרגו, הוא לוקה בליבו ומת. דוד, שהתרשם מאוד מאביגיל, לוקח אותה לו לאשה: "וַיִּשְׁלַח דָּוִד וַיְדַבֵּר בַּאֲבִיגַיִל לְקַחְתָּהּ לוֹ לְאִשָּׁה; וַיָּבֹאוּ עַבְדֵי דָוִד אֶל-אֲבִיגַיִל הַכַּרְמֶלָה; וַיְדַבְּרוּ אֵלֶיהָ לֵאמֹר, דָּוִד שְׁלָחָנוּ אֵלַיִךְ לְקַחְתֵּךְ לוֹ לְאִשָּׁה; וַתָּקָם, וַתִּשְׁתַּחוּ אַפַּיִם אָרְצָה... תְּמַהֵר וַתָּקָם אֲבִיגַיִל, וַתִּרְכַּב עַל-הַחֲמוֹר, וְחָמֵשׁ נַעֲרֹתֶיהָ, הַהֹלְכוֹת לְרַגְלָהּ; וַתֵּלֶךְ אַחֲרֵי מַלְאֲכֵי דָוִד, וַתְּהִי-לוֹ לְאִשָּׁה". סיפור זה מזכיר, אם כי בהבדלים גדולים, את סיפור לקיחתה של בת שבע: "וַיִּשְׁלַח דָּוִד וַיִּדְרֹשׁ לָאִשָּׁה וַיֹּאמֶר הֲלוֹא זֹאת בַּת שֶׁבַע בַּת אֱלִיעָם אֵשֶׁת אוּרִיָּה הַחִתִּי; וַיִּשְׁלַח דָּוִד מַלְאָכִים וַיִּקָּחֶהָ וַתָּבוֹא אֵלָיו" (שמואל ב, פרק יא, פסוקים ג-ד), כפי שנראה בהמשך, דמיון זה לא נעלם מעיניהם של חז"ל.
"טובת שכל"- מדרש תהילים מתאר את אביגיל כחכמה המצילה את דוד מחטא שאין לו כפרה, ומוכיחה אותו באמצעות משל על עני שרוצח עשיר מפני שלא הסכים לתת לו מפתו - הרי הוא ודאי  יישפט לחומרה, ולכן- "קשוט עצמך תחילה ואחר כך קשוט אחרים". דוד משתכנע ונמנע מלהתנקם בנבל (גם בעתיד נכונו לו שני משלים מחכימים  אחרים - משל האשה החכמה מתקוע ומשל נתן הנביא). לפי המדרש אלמלא הוכיחה אותו אביגיל ומנעה ממנו להרוג את נבל, היה דוד חוטא ברצח וכל הקרבנות שבעולם לא היו עוזרים לו כדי לכפר על חטאו, לכן "טובה היתה אביגיל מכל הקורבנות שבעולם". על פי מדרש זה אביגיל הייתה חכמה, מוכיחה, אמיצה ואסרטיבית. 
בתלמוד הבבלי (חגיגה) ובתלמוד הירושלמי (גיטין) מובאות גרסאות מקבילות של אותו מדרש, המלמד על צדיקותה, חוכמתה ואף בקיאותה בהלכה של אביגיל. על פי המדרש, דוד נתאווה לאביגיל לאחר שראה אותה באה לפניו, אך היא נמנעה ממנו והראתה לו שהיא נידה. דוד שכנראה חשק בה מאוד אמר לה כי בלילה לא ניתן לשפוט כתמי נידה, והיא עונה לו בשנינותה (ובנוסח אחר עבדיו הם שעונים לו) - אם כתמים אינך יכול לשפוט בלילה, קל וחומר שדיני נפשות אינך יכול לשפוט בצורה כה חפוזה! דוד מנסה להקל על עצמו וטוען כי נבל הוא מורד במלכות ולכן דמו מותר (כאן יש רמז לסיפור בת שבע ודוד. ראו בעניין זה את הדף "סיפור דוד ובת שבע בראי הדורות"), אך אביגיל מזכירה לו שהוא עדיין אינו מלך ולכן אם יהרוג את נבל דמו של נבל יהיה על ידיו. ומצווה עליו "ולא תהיה לך זאת לפוקה". התלמוד הבבלי רואה שתי משמעויות במילה 'דמים' - גם דמו של נבל וגם דם הנידה שלה. לפי התלמוד הירושלמי, אביגיל ניחנה בנבואה, ואומרת לו כי יימנע מחטא זה כי הוא עתיד לחטוא בשפיכת דמים ובאשת איש (עם בת שבע). 
שני המדרשים גם יחד מעצימים את הפערים בין אביגיל לדוד, המוצג כנקמן אימפולסיבי, וכתאוותן; כמי שאינו עומד בפיתויים. המדרשים ממחישים את חוכמתה של אביגיל בכך שידעה באילו מילים להשתמש כדי להשפיע על דוד. יכולותיה המילוליות וכושר השכנוע שלה מזכירים את יכולותיה של האשה החכמה מאבל בית מעכה (ראו 'ותָּבוֹא הָאִשָּׁה אֶל כָּל הָעָם בְּחָכְמָתָהּ': על האשה החכמה מאבל בית מעכה), המוזכרת בספר שמואל ב, פרק כ.  גם היא, בדומה לאביגיל, הצליחה בחוכמתה דבריה לפנות ללבו ושכלו של יואב ולמנוע ממנו להחריב עיר שלמה.
"יפת תואר"- כיצד חיברו חז"ל בין חוכמתה ליפי תארה: לאור השבחים הרבים שלהם זוכה אביגיל במדרשים, מפתיע לגלות כי בסופם, וכן בפרשנויות ומדרשים נוספים, מסתייגים חז"ל מבקשתה בהמשך לדוד, "וזכרת את אמתך", ורואים בה מעשה מפוקפק ואינטרסנטי. במסכת מגילה בתלמוד הבבלי היא מכונה יפהפייה, ורש"י, בפירושו לתלמוד הבבלי במסכת בבא קמא, מקשר בין יופייה לבין בקשתה מדוד כי יזכור אותה: "שהיתה מתנבאת שימות נבל בעלה ..ומרמזת לדוד שיזכור יופיה". על פי מדרש זה, אביגיל לא השתמשה רק בשכלה אלא גם ביופייה, ודאגה לעצמה לאחר שימות בעלה. אמנם לא הכרחי לראות בפרשנותו של רש"י תכונה שלילית, כיוון שאחרי הכול מצבן של אלמנות באמת היה קשה מבחינה כלכלית, במיוחד אם לא היו לה ילדים משלה, אך הביקורת בפרשנויות הבאות מפורשת הרבה יותר. במדרש לספר שמואל מתואר יופייה בצורה קיצונית ואף בוטה: "ותפגוש אותם - הוקרו כולן" - כלומר, הגברים כה התרגשו מיופייה עד ששפכו כולם את זרעם. והמדרש ממשיך ומסביר מדוע בהמשך שמה נכתב בהשמטת האות יו"ד: "לפי שהתנה  עינה בו כשהייתה אשת איש, לפיכך פגמהּ הכתוב" (בפסוק לב: "וַיֹּאמֶר דָּוִד לַאֲבִיגַל בָּרוּךְ ה' אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר שְׁלָחֵךְ הַיּוֹם הַזֶּה לִקְרָאתִי"). המדרש בתלמוד הירושלמי לומד זאת מהפסוק "וזכרת את אמתך" - מלמד שפקרה עצמה [=הפקירה עצמה לדוד], וכיון שפקרה עצמה פגמהּ הכתוב. גם מדרש תהלים תופס את בקשתה של אביגיל כיהירה. 
נראה כי למרות שהכתוב אינו מציין זאת כלל, הסתייגו הפרשנים מבקשתה של אביגיל מדוד "וזכרת את אמתך", ובכך הפחיתו מעט מגדולתה ומחוכמתה שמנעה מדוד לחטוא. מדוע חז"ל כה הקפידו עם אביגיל? האם בשל יופייה הבולט והמאיים, או מעצם חוצפתה לדאוג לעתידה ולבקש מדוד לזכור אותה?  
האם יופייה של אביגיל היה בעוכריה? האם הוא איים על הפרשנים הגברים? ואולי דמותה הייתה נתפסת אחרת אילו ישבו בבית המדרש גם נשים פרשניות?  (בעניין זה מומלץ לעיין במדרשה המודרני של נעמה שקד המזכיר גם את אביגיל ובקשתה מדוד [נעמה שקד, 'ויזורר הנער עד שבע', נחמה וינגרטן מינץ ותמר ביאלה (עורכות), דרשוני: מדרשי נשים, ידיעות אחרונות: יהדות כאן ועכשיו תשס"ט, עמ' 70-73])

סיום אסיף ודיון (30 דקות): בתום הלימוד יחזרו המשתתפים למליאה לצורך איסוף חוויות לימוד ודיון מסכם סביב הנקודות הבאות:
•	אילו עקרונות במשא ומתן נלמדים מהאופן שבו פנתה אביגיל לדוד?
•	ממה נבעה לדעתכם ביקורתם של חז"ל כלפי אביגיל, ביחס לבקשתה "וזכרת את אמתך"?
•	מה דעתכם - האם הקפדה זו קשורה לתוכן המילים או שמא ליופייה?

ניתן לסיים את הלימוד בפיוט של המשורר והפילוסוף שלמה אִבּן גבירול המתאר את תחושותיו העזות למושא אהבתו, ומשתמש באביגיל כמשל לצדק דווקא.
כַּתָמָר אַתְּ בְּקוֹמָתֵךְ / וְכַשֶמֶש בְּיָפְיָתֵךְ,
חֲשַבְתִּיךְ בַּעֲלַת צֶדֶק/ אֲבִיגַיִל בְּצִדְקָתֵךְ -
מְצָאתִיךְ כִּי הֲרַגְתִּנִי / כְּאִיזֶבֶל בְּרִשְעָתֵךְ.
כְּלִילַת הוֹד, יְפַת מַרְאֶה / אֲנִי חוֹלֶה בְּאַהְבָתֵךְ,
וְהַעְלִי מִשְּאוֹל נַפְשִי/ וְאַל אָמוּת לְעֻמָּתֵךְ!
שלמה אבן גבירול "כתמר את בקומתך"
•	מדוע בחר אבן גבירול להשתמש דווקא בדמותה של אביגיל כדוגמה לצדק מופתי דווקא? האם לדעתכם נעשה צדק עם אביגיל בתיאור דמותה במדרשים ובפרשנויות? הסבירו את תשובתכם.
הצעה נוספת (במידה שיש מספיק זמן ורצון מצד המשתתפים)-
•	כתבו אתם מדרש מודרני על דמותה של אביגיל כפי שאתם רואים אותה בעיני רוחכם.