"כחרס הנשבר": על כוחו של השבר
לימוד לקראת הימים הנוראים
הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
לימוד זה עוסק במשמעותו הפסיכולוגית של השבר בחיי האדם, כפי שהוא בא לידי ביטוי במקורות שונים. נשאל האם כאשר אדם חווה שבר, הוא בנקודת שפל בחייו, המסמלת את אפסיותו וכיליונו "כחרס הנשבר"; או שמא השבר הוא דווקא נקודת הצמיחה שבה יכול האדם להשתנות, להיוולד מחדש, ולשנות את גורלו.

פתיחה (15 דקות): נפתח בסבב אסוציאציות קצר סביב המילה "שֶבֶר". נכתוב את הרעיונות שיעלו המשתתפים על לוח או בריסטול גדול, ונשאל: 
-	האם האסוציאציות ברובן בעלות הקשר חיובי, שלילי, או ניטרלי?
-	האם יש להן קשר לחוויה גופנית או רוחנית?
-	האם עלו מילים משלימות, כגון "איחוי", "תיקון", "שלם"?
-	האם האסוציאציות הן ברובן כלליות או אישיות?
-	האם ניתן למצוא רעיון מחבר בין כל האסוציאציות שהועלו?
למנחים: המילה 'משבר' בשפה העברית היא גם שבר וגם (בלשון חז"ל) מקום מושבה של אשה הכורעת ללדת, כלומר, התחדשות, צמיחה ולידה גם למילה 'שבר' יש משמעות מעניינת במקרא - תבואה, פרנסה. "ויאמר [יעקב] הנה שמעתי כי יש שבר במצרים, רדו שמה ושברו לנו משם, ונחיה ולא נמות" (בראשית מב, ב) ]
(יתכן כי יעלו אסוציאציות חיוביות ואם לא ניתן לשתף במידע זה בהחלה או בחלק הדיון בסוף)

מכאן נקשר את הלימוד לנושא - הכוח שבשבר. 

לימוד בקבוצות (55 דקות): בתום הדיון הפותח נתחלק לקבוצות לימוד קטנות (שלושה-ארבעה בכל קבוצה) לצורך העמקה במקורות בעזרת השאלות המנחות. בזמן הלימוד יעברו המנחים בין הקבוצות השונות ויבארו ויבהירו במידת הצורך.

נפתח בפיוט "נתנה תוקף" המתאר את אפסיותו וזמניותו של האדם ביחס לגדלותו ונצחיותו של האל. האדם הוא בן חלוף, מופעל על-ידי אחרים, קטן ומתפוגג. "משול כחרס הנשבר" - חסר תועלת, חסר אונים ושביר. בפיוט זה לשבר יש משמעות שלילית - חרס שבור הוא חסר תקנה. 
המילה "שבר" מופיעה פעמים רבות בצירוף "שבר בת עמי" החוזר רבות במגילת איכה הנקראת בט' באב - אחד השברים המרכזיים שעבר העם היהודי. כך למשל בפרק ב: "כָּלוּ בַדְּמָעוֹת עֵינַי, חֳמַרְמְרוּ מֵעַי נִשְׁפַּךְ לָאָרֶץ כְּבֵדִי, עַל-שֶׁבֶר בַּת-עַמִּי" ובהמשך - "מָה אַשְׁוֶה לָּךְ וַאֲנַחֲמֵךְ בְּתוּלַת בַּת-צִיּוֹן כִּי-גָדוֹל כַּיָּם שִׁבְרֵךְ מִי יִרְפָּא לָךְ". השבר הוא כה עמוק, החורבן כה גדול, שלא ניתן לרפאו. בעניין זה מעניין להשוות לדבריו של הנביא ירמיהו, שחוקרים רבים מייחסים לו את חיבור מגילת איכה: "וַיְרַפְּאוּ אֶת שֶׁבֶר עַמִּי עַל נְקַלָּה לֵאמֹר שָׁלוֹם שָׁלוֹם וְאֵין שָׁלוֹם" (ירמיהו ו, יד. וראו גם בפרק ח, פסוק יא). לפי פרשנות מצודת דוד, פסוק זה מתאר את התנהגות בני ישראל ערב החורבן הנורא, וממחיש עד כמה הם לא הבינו את המציאות ולא הפנימו את גודל השבר. הם "ריפאו" אותו על נקלה, בהכחשה והדחקה. בשל חוסר היכולת שלהם להכיר בשבר, לא התאפשר ריפויו, ולכן - "שלום שלום ואין שלום" - אין השלמה ולכן אין אפשרות להחזיר את השבר למצב שלם.
מכאן אנו מגיעים למשל חסידי יפהפה של הרבי מסטרטין, המסביר כי האדם נמשל דווקא לחרס הנשבר, משום שכלי חרס שנטמא לא ניתן לטהר, ויש לשברו. הנמשל הוא האדם בערב יום הדין בימים הנוראים. אילו האדם רק טובל במקווה אין בכך כדי לטהרו. רק אם יטבול בלב שבור, כשהוא מודע לחטאו ומתחרט עליו באופן שלם - הוא ייטהר. דווקא שברון הלב האמיתי הוא זה הנעשה באופן שלם
מתח זה בין השבר לשלם בתהליך הכפרה, מופיע גם במזמור נ"א בספר תהלים. דוד, שספר תהלים מיוחס לו, מבקש כפרה מאלוהים לאחר חטא בת שבע. בפסוקים ה-ז הוא מכיר בחטאו ומביע עליו חרטה, ובפסוקים יז-יט הוא מכיר בכך כי האל אינו חפץ בפולחן קורבנות שאינו מלוּוה בחרטה - "כִּי לֹא תַחְפֹּץ זֶבַח וְאֶתֵּנָה, עוֹלָה לֹא תִרְצֶה". רק כאשר האדם עובר תהליך פנימי של שברון לב ורוח הקורבן נרצה - "זִבְחֵי אֱלֹהִים - רוּחַ נִשְׁבָּרָה לֵב נִשְׁבָּר וְנִדְכֶּה". גם כאן, דווקא מן השבר האמיתי יכולים לצמוח התשובה והתיקון. 
מכאן אנו מגיעים לקול השופר. התקיעה בשופר היא מצווה מן התורה "יום תרועה יהיה לכם". חכמי התלמוד התחבטו כיצד צריכה להישמע התרועה, שבדרך כלל נקשרת לקול ניצחון ושמחה. על פי האמוראים במסכת ראש השנה, תרועה היא יבבה, ויש לה שני קולות אפשריים: גניחה (שברים), ויללה (תרועה). להלכה נקבע כי יש להשמיע את שני הקולות. ספר החינוך מסביר את הקשר בין תרועה ליבבה: "קול השופר- מעורר הרבה לב כל שומעיו, וכל שכן קול התרועה, כלומר: הקול הנשבר. [...] יש לו לאדם זכר בדבר שישבור יצר ליבו הרע [...] בשמעו קולות נשברים". הנה, קולות השבר של השופר נועדו להעיר את לב האדם בימים נוראים, לבחינה עצמית של מעשיו.
הרב יובל שרלו כותב כי שלוש התקיעות משלימות זו את זו: השברים והתרועה מסמלים את הכאב והשבר, ואילו התקיעות הבאות לפניהם ולאחריהם מסמלות את האופטימיות של השלמות - התקיעה הראשונה מסמלת כי "העולם לא התחיל מאפס, והצעדים הראשונים בקיומו אינם מנותקים מיסודו. [...] השלמות נטועה בעולמנו מלכתחילה"; והתקיעה השנייה מסמלת את "המבט האופטימי ומאיר הפנים, המלמד את הרעיון האבולוציוני שהעולם הולך ומתפתח לטובה". על פי שרלו, ללא הכרה אמיתית בשבר שבין שתי התקיעות, לא נוכל להכיר באמת גם בצדדיה החיוביים של השלמות, ולהגיע להשלמה והתפתחות חיובית.
את הלימוד נסיים בקטעים מסיפורה הקצר והמשובח של דבורה בארון "שברירים". בלב הסיפור עומדת חיה-פרומה - יתומה כעורה ודחויה על ידי בני עירה. נקודת המוצא של חיה-פרומה איננה מעודדת במיוחד: היא עוברת מיד ליד, חיה ברחובות ואיננה מוערכת על עבודתה הקשה. היא מתחתנת עם אלמן זקן שאינו מעניק לה חום ואהבה, ומבלה את רוב ימיה בעבודות הבית האפרוריות. נקודת המפנה בסיפור חלה כאשר האלמן הזקן קונה פרה, אשר הופכת למקור ניחומיה ולמושא אהבתה של חיה-פרומה. מעניין שדווקא בנקודה זו של אושר, כאשר ריז'קה הפרה משיבה לחיה-פרומה על אהבתה בלקיקה חמה של כפה, מתמלא ליבה של הגיבורה  ב"שברירים של אור". מדוע דווקא התמלאות מתוארת כשברירים? נראה שהתמלאות מהשברים, כפי שראינו בקטעי הלימוד האחרים, היא החוויה של אשה שעברה "תיקון", השלמה וצמיחה - גם חיה-פרומה עברה תהליך של שבר, בכי וגעייה (שלה ושל פרתה) אל עבר התיקון, המירוק וההכרה של הסביבה ושלה בתעצומות נפשה.

סיום, אסיף ודיון (20 דקות): בתום הלימוד נחזור למליאה לצורך איסוף חוויות לימוד, סיכום ודיון.
•	מהי משמעות אמירתו המפורסמת של הרבי מקוצק "אין שלם מלב שבור"? מהו כוחו של השבר (הדגימו מהטקסטים השונים)?
•	מדוע פירשו חז"ל את קול התרועה דווקא כקול יבבה?
•	מהי משמעות השבר (תרועה ושברים) שבין שתי תקיעות השופר? הסבירו את תשובתכם?
•	האם תוכלו לשתף את הקבוצה בדוגמה מחייכם האישי ל"שבר שלם"?