"היום הרת עולם": על  רחם, היריון, לידה, הנקה ו..אלוהים

הצעת הנחיה
מבוא רעיוני: 
לימוד זה עוסק בשימוש בדימויי ההיריון, הלידה, האוֹמְנוּת וההנקה ביחס לאלוהים ובהקשר ללימודי תורה. נשאל האם דימויים אלו, הצצים במקרא, בפיוט ובמדרש המסורתי והמודרני עשויים להשפיע על האופן שבו אנו תופסים את דמות האל בכלל ואת יחסי האל והאדם בפרט.

א."היום הרת עולם"
הימים הנוראים מזמנים לנו הזדמנויות רבות לבחון את המטפורות והדימויים המשמשים את  הפייטנים בבואם לתאר את יחסי האל עם האדם. האל מוצג כאב ("אבינו מלכנו", "בן אדם, מה לך נרדם"); כשופט ("שופט כל הארץ", "נתנה תוקף", "אדון הסליחות", "אלוהי אל תדינני"); כאדון ("אדון הסליחות", "כי אנו עמך", "בן אדם, מה לך נרדם"); כרועה ("נתנה תוקף", "אלוהי אל תדינני"); וכבעל ("כי אנו עמך"). מבחינה זו, הפיוט "היום הרת עולם", הנאמר לאחר תקיעות השופר בתפילת המוסף של ראש השנה, הוא ייחודי. אף שהוא כולל את דימוי האב והבנים, הוא מדמה את האל כמוליד העולם, וקושר אותו לאסוציאציות נשיות דווקא. כך למשל מופיע בו פעמיים השורש רח"מ, וכן מטפורות של היריון והולדה, וזאת לצד דימויים גבריים יותר כמו משפט, אב ואדון. פיוט זה פותח צוהר לדיון במוטיבים נשיים, פיזיים ומגדריים, בתיאור האל ולימוד התורה.
מוטיב ההיריון מופיע גם בפרשיית "קברות התאווה" בספר במדבר, כאשר משה פונה בתסכול כלפי האלוהים: "הֶאָנֹכִי הָרִיתִי אֵת כָּל הָעָם הַזֶּה אִם אָנֹכִי יְלִדְתִּיהוּ, כִּי תֹאמַר אֵלַי שָׂאֵהוּ בְחֵיקֶךָ כַּאֲשֶׁר יִשָּׂא הָאֹמֵן אֶת הַיֹּנֵק?!". למעשה, משה מתנער מאחריותו "האימהית" על העם, ומשיב אותה לאלוהים. פנייה לאלוהים כמוליד וכמגדל העם, מהדהדת גם בפיוט שקראנו, ומעלה את השאלה מתי נוח לנו יותר לראות באלוהים מאפיינים נשיים. ייתכן כי דווקא ברגעי משבר, בכי ותחושת חוסר אונים כפי שחש משה, וכפי שבוודאי חשים יהודים בימים הנוראים - צצים מאליהם הדימויים הנשיים של אלוהים - כהורה מפרה ומגדל ואף מזין. העובדה שהחלק הארי של דימויי האל אינו נשי אינה תמוהה, שכן הרוב המוחלט של כתבי הקודש והפיוט היהודיים נכתב ועוצבו על ידי גברים שתפיסת עולמם הייתה פטריארכלית, ודימויי האשה או הכלה והרעיה נשמרו לתורה או לעם ישראל (שלעתים מדומה אף לאשה בוגדנית או זונה). אין לצפות למצוא במקורות ביטויים כגון "רחמנו כרחם אֵם על בנים" או "אמנו מלכתנו"... ועל רקע זה, השימוש בדימוי האם ההרה והמזינה מפתיע ביותר.

ב. אל שדי
הביטוי 'אֵל שַׁדַּי' ולפעמים גם 'שַׁדַּי' בלבד, מופיע ככינוי לאלוהים פעמים אחדות בתנ"ך. לראשונה הוא מופיע בהתגלות אלוהים לאברהם בספר בראשית. לפי רש"י והרמב"ם, פירוש הביטוי הוא "אל שֶדי לו", כלומר אל שאין לו צורך במציאות פיזית, אלא די לו בהווייתו עצמה. אבן עזרא ובעקבותיו הרמב"ן, מסביר את המילה "שדי", מלשון שוד, שדד. כלומר אל המתבטא בחוזקו ובגבריותו. שני הסברים אלו ממחישים את עוצמתו העליונה של אלוהים. בניגוד להם מציע הרב וחבר הכנסת לשעבר חנן פורת, פירוש אחר לביטוי, כנובע מהמילה 'שָׁד': "ומשמעותו הנקה והזנה, כשדֵי אֵם המניקה את בנה". תפיסתו זו מנוגדת לתפיסה המקובלת של אל עליון, גיבור ושופט בעל מאפיינים הנתפסים כגבריים (כוח, גבורה ועליונות); ומחזקת את התפיסה הרואה באל מזין ומיניק, בעל מאפיינים נשיים ואימהיים. ההנקה של "אל שדי" היא, לדברי פורת, "כיצירה דינמית שאינה פוסקת" - כלומר, דווקא תפיסת האל כאם המיניקה את ילדיה ולא ככוח עליון כוחני וגיבור, מחדדת את הקשר הפעיל והחי בין האדם לאלוהיו - קשר של הזנה, הצמחה והחייאה.
האמנית והמרפאה ההוליסטית אירי ישראלי-רושין, מסבירה כי השורש שד"ה המופיע פעמים רבות במגילת רות, אינו מקרי. לטענתה קיים קשר בין הביטויים 'שָׂדֶה', "שַׁדַּי" ו"שָׁד" - שלושתם מציינים הזנה וצמיחה, רעיונות החוזרים במגילת רות שבה דווקא נשים מבקשות להחיות להן זרע על רקע שדות החיטה של בית לחם. לפי ישראל-רושין, לא בכדי בוחרת נעמי לתאר את סבלה במילים: "הֵמַר שַׁדַּי לִי מְאֹד", "וְשַׁדַּי הֵרַע לִי" - "נעמי אינה מרגישה מבורכת על ידי 'אל שדי', אותה אנרגיית שפיעה, שאמורה לטפח, ולספק שפע מזון וההגנה" - ישראל-רושין רואה בביטוי 'אל שדי', בדומה לפרשנותו של פורת, אנרגיה של שפע, מקור להזנה ולהצמחה. 

ג. "אלו דדיה של תורה"
החלק השלישי והאחרון של הלימוד עוסק במקורות המשווים בין דברי התורה לשדיים המזינים את התינוק. במסכת עירובין בתלמוד הבבלי ממשיל ר' שמואל בר נחמני את דברי התורה לאיברים ולתכונות נשיות (מומלץ לקרוא את הקטע המלא), ואת דברי התורה לדד (שד) - "כל זמן שהתינוק ממשמש בו מוצא בו חלב, אף דברי תורה - כל זמן שאדם הוגה בהן מוצא בהן טעם". דימוי זה (בדומה לפרשנותו של פורת) מדגיש את הנביעה הניסית והבלתי פוסקת של התורה ואת היות עם ישראל - תינוק. 
את הלימוד נסיים במדרשה המודרני של שרה פרידלנד בן ארזה, אשר מפתחת את דרשתו של בר נחמני ומחילה אותה גם על הנשים היונקות חלב/ תורה: "נמשלו דברי תורה כדד. ושני דדים לתורה - דד לאחי ודד לי, דד לאנשים ודד לנשים". הכפילות שבדדים מאפשרת מקום שווה בבית המדרש לגברים ולנשים, ואין האחד בא על חשבון רעהו. 

לימוד זה מציע ללומדים חיבור לא שגרתי לחוויה הדתית ולאלוהים, הנתפס כ"גברי" - גיבור, איום וסמכותי, ומגלה כי ניתן לראות באל גם מאפיינים נשיים ואימהיים - רכים, מעניקים ומזינים. או כפי שמתארת זאת פרופ' תמר רוס: "במקום אל היושב במרומים ושולט בנו, היינו מקבלים אלה המזינה ומקיימת אותנו מכוח היותה שרויה בעצם האדמה שמתחתנו". מכאן יכול להתפתח דיון בשאלה מה יכולות להיות השלכותיה של תפיסת האל כ"נשי" - על החוויה הדתית של המאמינים והמאמינות, על ההלכה ועל מילות התפילה.
ב. אופן הלימוד:
פתיחה (20 דקות): נפתח את הלימוד בקריאה משותפת של הפיוט "היום הרת עולם" ונדון סביב השאלות המנחות בדף:
•	תארו איזו תמונה של אל מצטיירת ממילות הפיוט המטפורי?
(אל שופט, אל מעניש, "אל נשי", לידה, הורות וכו....)
•	מדוע, לדעתכם, הדימוי של אלוהים כיולד ומפרה את העולם נדיר יחסית במסורת היהודית בכלל ובפיוטי הימים הנוראים בפרט?
•	 מהו היחס שבין "היום הרת עולם" ל"היום יעמיד במשפט"? האם זה ניגוד? הקבלה? השלמה?
•	בפיוט חוזרים דימויים אימהיים - היריון כסמל לבריאת העולם והשורש רח"מ - מדוע לדעתכם מבקש הפיוט "רחמנו כרחם אב על בנים" ולא כאם? 
(האם ההפנמה שהאל הוא "גברי" מושפעת מתפיסתנו את התפקידים ההוריים במשפחה?) 

לימוד בקבוצות (50 דקות): בתום הדיון הפותח יתחלקו המשתתפים לקבוצות לימוד לצורך העמקה ודיון בטקסטים. המנחים יעברו בין קבוצות הלימוד ובמידת הצורך יבארו ויבהירו.
סיום - אסיף ודיון (20 דקות): בתום הלימוד בקבוצות יחזרו המשתתפים לקבוצה לצורך איסוף חוויות, לימוד ודיון מסכם.
נשאל:
•	מה יחסכם לדימוי של אלוהים כמפרה, מוליד ומיניק? 
•	באילו סיטואציות נוח לנו יותר לדמות את אלוהים לאם? 
•	כיצד, לדעתכם, השתלבו דימויים נשיים כהיריון, לידה והנקה בעולם התלמודי הגברי?
•	כיצד עשויה להשפיע הדגשתם של מוטיבים נשיים בדמותה של האלוהות ובאופיים של לימודי התורה, על האופן שבו גברים ונשים כיום חווים את יחסי האדם והאל?