"משרבו הרצחנים": על טקס עגלה ערופה והשלכותיו לימינו

הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
על רקע גל האלימות בארץ, וחוסר האונים שמפגינה ההנהגה בעניין זה, נלמד את פרשיית עגלה ערופה החותמת את פרשת שופטים בספר דברים. נברר מה משמעותו של הטקס ומדוע הופסק בימי המשנה ובתוך כך נשאל כיצד יכולים הרעיונות העומדים מאחורי טקס זה לבוא לידי ביטוי גם בימינו.
פתיחה (20 דקות): נפתח את הלימוד בקריאה משותפת של פרשיית עגלה ערופה. בתום הקריאה נקיים דיון סביב השאלות המנחות: [מציעה רק לשנות את סדר השאלות]
•	מדוע דווקא הכוהנים, הלווים וזקני העיר מנהלים את הטקס?
•	כיצד אתם מפרשים את הפסוק האחרון "ואתה תבער הדם הנקי מקרבך..."?
•	כיצד אתם מפרשים את הפסוק "ואל תתן דם נקי בקרב עמך ישראל" - האם הכוונה היא כי הטקס ייעשה רק במקרה שגופת הנרצח היא של יהודי? חשבו על הסברים שונים.
•	מהי לדעתכם מטרתו של הטקס?
•	איזה שם אתם הייתם מעניקים לטקס? מדוע?
•	מה ניתן ללמוד מפרשייה זו על תפיסת האחריות המנהיגותית של התורה?
לימוד בקבוצות (50 דקות): בתום הדיון הפותח יתחלקו המשתתפים לקבוצות לימוד קטנות לצורך העמקה ועיון בטקסטים. המנחים יעברו בין הקבוצות ובמידת הצורך יבארו ויבהירו.

פרשיית עגלה ערופה המופיעה בפרק כא בספר דברים מתארת טקס התנקות וכפרה של עיר שלמה ומנהיגיה בעקבות מציאת גופה בקרבת העיר, שזהותו וזהות רוצחו לא נודעת. במקרה כזה מנחה התורה באופן אופרנטי, שלב אחר שלב, את הצעדים הנדרשים, ומונעת התעלמות חברתית מהמעשה: מדידת הערים וקביעת העיר הקרובה ביותר לגופה; תפקידם של הזקנים והכהנים; מאפייני העֶגלה ואף מאפייני הנחל שבו ייעשה הטקס. דמה של העֶגלה המועלית כקורבן ניתז מצווארה, ובכך היא מסמלת באופן מוחשי ומזעזע את דם הנרצח. לאחר מכן רוחצים הזקנים מאותה העיר את ידיהם מעל העגלה ומצהירים כי ידם לא שפכה את הדם והם לא יודעים מי האשם.
המשנה במסכת סוטה  שואלת מדוע דווקא זקני בית הדין צריכים לכפר על גופה זו, שהרי לא סביר כי הם החשודים ברצח. התשובה של המשנה היא: "אלא שלא בא לידינו ופטרנוהו (בלא מזון), ולא ראינוהו והנחנוהו (בלא לויה)". התלמוד הירושלמי מציע שני הסברים למשפט זה: לפי חכמי ישראל, נציגי העיר מגלים בכפרתם אחריות על התנהלותם כלפי הרוצח: "שלא בא על ידינו ופטרנוהו ולא הרגנוהו ולא ראינוהו והנחנוהו ועמעמנו על דינו" - כלומר, עליהם להצהיר כי לא הזניחו מצב שבו אדם מסוכן מסתובב חופשי בעיר, ומתוך רחמנות או חוסר סמכותיות שלהם משלמת החברה כולה ברצח הנוכחי. לפי חכמי בבל, נציגי העיר מגלים בכפרתם אחריות על התנהלותם כלפי הנרצח: "לא בא על ידינו ופטרנוהו בלא הלוייה.  ולא ראינוהו והנחנוהו בלא פרנסה" - כלומר, עליהם להצהיר כי לא הניחו לאותה ברייה אומללה להסתובב בעיר ללא השגחה וללא פרנסה (לפי רש"י - חוסר בממון יביא אדם להיגרר לפשע ולהיהרג). חיבור שתי הפרשנויות יחד מעלה אחריות כפולה של ההנהגה, הן ביצירת אווירה סולידרית ואכפתית התומכת בחסרי הבית והממון ומונעת מהם להסתובב ברחוב ולהיגרר לפשע ואלימות; והן באכיפת החוק והנהגת יד קשה כלפי הפושעים.  
האם בימינו עונה ההנהגה על שתי דרישות אלה? המציאות שבה זקנים, נשים, ילדים וחסרי אונים נפגעים, ואילו ראשי ארגוני הפשע מחוזקים ומקבלים יחס של האדרה בתקשורת, מלמדת כי הציווי הבלתי מתפשר שלא "לעמעם" את הדין רלוונטי מאין כמוהו.
בהמשך המשנה בסוטה מתוארת המציאות הקשה של ימי המשנה: "משרבו הרצחנים, בטלה עגלה ערופה". פרופ' ישעיהו ליבוביץ מסביר כי הטקס נועד לזעזע במציאות שבה רצח אנונימי היה חריג, כדי לתקן את הפרצה ולחזק את הגדר בין טוב לרע. אך משרבו המרצחים לא נותרה כל גדר ולכן לא ניתן לתקנה. במילים אחרות, האפקטיביות של הטקס, כמאורע נדיר ובלתי שגרתי, התמוססה משרבו המרצחים. לדעת הרב ניר ברקין, במציאות כמו היום, כשגל הרציחות עולה ועמו מתגברת גם  אדישות הציבור - אין טעם עוד בטקס כזה, שלא ינקה את החברה מהדם הנשפך ברחובותיה. לטענתו, "יש לנקות את החברה ממציאות של רציחות יומיומיות, ורק אז יהיה מקום להגיב על מקרים חריגים בטקס של כפרה".
בניגוד אליו, טוען הרב רפי פויירשטיין כי דווקא בימינו יש מקום לחדש טקס זה תוך השינויים המתבקשים (ללא עריפת העגלה), ולהעביר את המסר שלו כאקט חינוכי לציבור הרחב. טקס שיבטא לקיחת אחריות הוא הכרחי בחברה מתוקנת: "יש לנו אחריות על הדם הנשפך במעשי רצח הממלאים את דפי העיתונים. [...] אי אפשר להתנער מאחריות. [...] גם אחריות עקיפה מהווה אחריות". פויירשטיין מרחיב את גבולות האחריות ומטיל אותה לא רק על זקני העיר אלא על כולנו, ומדבר על כל מעשה של פגיעה ושפיכת דמים ולא רק על רצח. לדעתו, חינוך כל רובדי החברה ללקיחת אחריות, כולל כמובן ההנהגה, יעצב אווירה סולידרית שעשויה למנוע את מקרה הרצח הבא. במילים אחרות, במציאות כמו שלנו, שבה האחריות על האלימות מתגלגלת מרשות לרשות, ראוי לחזור לרעיון הבסיסי הגלום במצוות עגלה ערופה, ולהעלות את מפלס הרגישות והאכפתיות החברתית.

סיום- אסיף ודיון (20 דקות): בתום הלימוד בקבוצות יחברו המשתתפים שנית לקבוצה ההתחלתית לצורך איסוף חוויות לימוד ודיון מסכם סביב הנקודות הבאות:
•	מה ההבדל בין אחריות לאשמה- האם לקיחת אחריות מצביעה על אשמה? הסבירו.
•	האם לדעתכם יש מקום בימינו לחידוש טקס עגלה ערופה מבחינת מהותו (ללא עריפה כמובן)? כיצד הייתם מעצבים טקס כזה?
•	מהו לדעתכם, תחום אחריותנו לנוכח גל הפשע והרציחות הפוקד אותנו?
•	על מי לדעתכם חלה האחריות במצבים כגון:
- תאונת "פָּגַע ובָרַח" 
- התעללות בילדים
- רצח תיירים
- רצח בני מיעוטים
- רצח בני משפחות פשע
- אונס 
- רצח בקהילה החרדית
(למנחים - ניתן להוסיף או להוריד אפשרויות בהתאם לקבוצה והזמן שנותר)