"לא תעמוד על דם רעך": דיון הלכתי, רעיוני וחברתי
הצעת הנחיה
מבוא רעיוני ואופן הלימוד:
לימוד זה עוסק בציווי 'לא תעמוד על דם רעך'. ננסה להבין את מידת האחריות החברתית שהוא דורש מאיתנו, מתוך מטרה ליישומו באירועים אקטואליים בישראל.
פתיחה (25 דקות): נפתח את הלימוד בקריאה משותפת של השיר "דבר איתי על כסף" (רצוי גם להשמיעו).
לאחר מכן נקיים דיון סביב הנקודות הבאות:
•	כנגד אילו תופעות יוצא השיר?
•	נסו לתאר את דמות הדובר בשיר (מין, גיל, מצב חברתי, מצב כלכלי, עיר מגורים, מראה....) הסבירו למה בחרתם בתיאור זה.
•	האם לדעתכם הצעידה למאה ה-21 אכן מייצגת הסלמה באדישות כלפי האחר? 
•	האם האדישות "האלימה" המתוארת בשיר, מתארת לדעתכם נכונה את מצבה של החברה הישראלית כיום?
•	מה לדעתכם הקשר בין כותרת השיר לבין תוכנו?

לימוד בקבוצות (45 דקות): בתום הדיון הפותח נתחלק לקבוצות לצורך העמקה ודיון בטקסטים בעזרת השאלות המנחות. המנחים יעברו בין הקבוצות ובמידת הצורך יבארו ויבהירו.

השיר 'דברי איתי על כסף' ששרה להקת 'החברים של נטאשה', מבטא עמדה מנותקת ומנוכרת של היחיד, היוצרת אדישות "אלימה", חוסר אכפתיות גורף לכל מי שמחוץ למעגל הפרטי. השיר מקשר עמדה זו לתקופה הפוסט-מודרנית, תום המילניום ותחילתה של המאה ה-21. העיסוק המוגזם בעצמי, תוך התעלמות ממצוקת האחר, מסמל בעיני רבים את תקופתנו, שבה הגיעה לשיא העדפת האינדיבידואל על פני הקולקטיב. נושא זה יעמוד ברקע הלימוד בהמשך. 

הציווי הכללי "לא תעמוד על דם רעך", המופיע בתחילת פרשת קדושים בספר ויקרא, השאיר מקום רב לפרשנויות:
- מהי "עמידה על הדם"?
- מיהו אותו רֵע? - האם כל אדם? חבר? כל יהודי?
- מה בין ציווי זה לציווי "לא תרצח"?
- מה הקשר בין ציווי זה לרישא של הפסוק - "לא תלך רכיל בעמך"? (לשאלה זו ניתן לענות באפיקים רבים שלא נכנס אליהם במסגרת הלימוד –רצוי לעיין בפירוש הראב"ע לפסוק זה)

פרשנים רבים רואים בציווי זה קריטריון התנהגותי מוסרי כללי ומקיף. הרמב"ם סובר כי הציווי חל על כל המצבים שבהם אדם מוצא עצמו עֵד לסכנה הצפויה לאדם אחר, בין בראייה, בין בשמיעה ובין בסברה. פרשנותו זו של הרמב"ם מרחיבה מאוד את הציווי ומטילה אחריות רבה על האדם ביחס לזולתו. הציפייה היא סולידריות חברתית גבוהה וחסרת גבולות (ראו בעניין זה את דף הלימוד "קדושים תהיו"). 
ב-1998 הפך הציווי "לא תעמוד על דם רעך" לחוק במדינת ישראל. 
חוק "לא תעמוד על דם רעך התשנ"ח (1998)", מקביל לחוק "השומרוני הטוב" במדינות מערביות אחרות, אשר מבוסס על משל השומרוני בברית החדשה. במשל מסופר על אדם שנשדד ונחבל, ושני אנשים, כהן ולוי, שעברו על פניו התעלמו ממנו באופן זהה: "וירא אתו ויעבר מעליו". תיאור זה מתמצת את העמדה שכנגדה יוצא הציווי "לא תעמוד על דם רעך" - דווקא הכהן והלוי, שאמורים לתת דוגמה מוסרית לעם, מפגינים ניכור והתעלמות מסבלו של האחר, ורק השומרוני, האדם הפשוט הנחשב בעצמו 'אחר', כותי, שולי - דווקא הוא מפגין חמלה אנושית והתנהגות מופתית: "ויבא עליו וירא אתו ויהמו מעיו". בניגוד לכהן וללוי שעברו 'מעליו', השומרוני בא 'עליו', עוד לפני שראה אותו, כאילו חש את מצוקתו מרחוק. וכשראה אותו - "מעיו המו". הוא לא נותר אדיש כקודמיו אלא הסבל של הפצוע חדר עד מעיו. הביטוי "מעיו המו" מבטא בתנ"ך רגש עז של רחמים, דאגה ואהבה: "הֲבֵן יַקִּיר לִי אֶפְרַיִם, אִם יֶלֶד שַׁעֲשֻׁעִים כִּי מִדֵּי דַבְּרִי בּוֹ זָכֹר אֶזְכְּרֶנּוּ עוֹד עַל כֵּן הָמוּ מֵעַי לוֹ רַחֵם אֲרַחֲמֶנּוּ נְאֻם ה'" (ירמיהו, לא, יז); דּוֹדִי שָׁלַח יָדוֹ מִן הַחֹר וּמֵעַי הָמוּ עָלָיו. (שיר השירים ה, ד). כיום הפך הביטוי 'השומרוני הטוב' (the good Samaritan) לסמל למוסר מופתי.
נסיים את הלימוד במאמרו של פרופ' רון שפירא, הסוקר מבחינה פסיכולוגית וחברתית  את אירוע טביעתה של השייטת יסמין פיינגולד בחודש מאי 2009 בירקון. סירתה של פיינגולד התהפכה בנחל והטביעה אותה מתחת לפני המים, שכן רגליה היו קשורות והיא לא הצליחה להיחלץ. אף שלאירוע היו צופים רבים, במשך דקות ארוכות וקריטיות לא נחלץ אף אחד להצילה. רק אבי טויובין, שרץ באותה שעה באזור, הבחין בסירתה ההפוכה, קפץ למימי הירקון והציל אותה במבצע חילוץ והצלה מרשים ביותר. אך נראה שטויובין הוא היוצא מן הכלל שאינו מעיד על הכלל. פרופ' שפירא רואה במימי הירקון העכורים - שבהם כמעט טבעה פיינגולד ובהם הוטבעה גופתה של הילדה רוז פיזם - סמל לעכירות החברתית השוררת כיום במדינה, המתבטאת בפסיביות וחוסר אכפתיות לגורלו של האחר. לטענתו, התנהגותם של הצופים ואדישותם לא נבעה מרשעות, אלא מתופעה סוציולוגית הנקראת פיזור אחריות: "כאשר עשרות אנשים אחראים במקביל לאותה תוצאה, נוצרת ביניהם "דילמת אסיר", שבה כל אחד מהם מגלגל את האחריות המוסרית לפתחם של האחרים". פרופ' שפירא טוען כי קו מחשבה זה כה "הגיוני" וטבוע בנו, עד שאנו זקוקים לחוק שיורה לנו כיצד לנהוג במצבים אלו. 
לאור דבריו נשאל - האם הצלת האחר נובעת מציות לחוק? האם היא איננה טבעית לאדם? האם אדישות היא טבעית, אנושית? האם יש קשר בין אזור המגורים (למשל תל אביב או ערים גדולות) לבין מפלס האדישות והניכור החברתי? והשאלה החשובה ביותר - כיצד ניתן לחנך אנשים, אם ניתן בכלל, לסולידריות חברתית גבוהה?
סיום: אסיף ודיון (20 דקות): בתום הלימוד בקבוצות יחברו המשתתפים שנית לקבוצה ההתחלתית לצורך איסוף חוויות לימוד ודיון מסכם.
נקיים דיון סביב הנקודות הבאות:
•	האם לדעתכם הציווי "לא תעמוד על דם רעך" עולה בקנה אחד עם טבע האדם או מנוגד לו? נמקו את תשובתכם בעזרת המקורות השונים.
•	האם יש אוכלוסיות מסוימות בישראל הסובלות מחוסר סולידאריות יותר מחברות אחרות? אילו חברות?
•	מה לדעתכם מניע אנשים להיחלץ למען אדם זר, ואף למסור עליו את נפשם? 
•	האם ניתן לחנך אנשים לסולידריות גבוהה? כיצד?
•	באילו מהמקרים הבאים חלה עבֵרה על חוק "לא תעמוד על דם רעך":
- הייתי לבד באוטו ולא עצרתי לטרמפיסט בשעת לילה מאוחרת.
- אני נמנע/ת מלתרום דם (מח עצם) אף שאין לי מניעה רפואית לכך.
- אין לי כרטיס אדי לתרומת איברים.
- הייתי עד/ה להתעללות בבעל חיים ולא ניסיתי למנוע זאת.
- שמעתי מבית השכן קולות צעקה ולא עשיתי דבר.
- הייתי נהג/ת תורן/ית של החבר'ה ושתיתי כוס בירה.
- לא השתתפתי בהפגנה למען פליטי דארפור.
- יש לי חשד שחברתי סובלת מאנורקסיה, אבל לא עשיתי דבר בנידון.
הערה למנחים: דוגמאות אלה הן הצעות בלבד וניתן לחשוב על דוגמאות אחרות. בכוונה לא צוינו דוגמאות מובהקות, אלא כאלה שעשויות לעורר עניין ולהעצים את הדיון, שהרי הציווי שלא לעמוד על דם רעך אינו מתבטא רק בהצלת חיים מיידית, כפי שראינו בפירוש הרמב"ם.
(במידה ויש זמן- מומלץ להרחיב את הדיון בשאלות אלו, תוך שימוש במקור הזה של עמנואל לווינס)