ראש חודש אדר - על השמחה
דף למנחה

רציונל תוכני 
מהי שמחה? האם היא ניגודו של הצער? האם היא צורך אנושי בסיסי כמו אכילה ונשימה? האם שמחה באה מהלב או מהשכל? האם שמחה היא רגעית או מתמשכת?
ומהי שמחה לנשים? מה גורם לנשים שמחה?

א. פתיחה: מהי שמחה? האם היא ניגודו של הצער?

נפתח את הלימוד באמירתו של ר' נחמן מברסלב  מתוך 'ליקוטי הלכות', המצייר את השמחה כעבודה קשה המוטלת על האדם; מאבק מתמיד נגד היגון והצער, נחלתו הטבעית. השאיפה "להיות בשמחה" היא מצב תודעתי שאליו מגיע האדם מתוך כוונה והתמדה, וכשעולה בידו להגיע לכך - הוא מצליח להפוך כל יגון ואנחה לשמחה.
 
השמחה אכן מוזכרת בתורה כמצווה וכדרך לעבוד את ה'. כך למשל הוא הציווי על חג הסוכות: "וְשָׂמַחְתָּ  בְּחַגֶּךָ"; כך הוא הציווי בהבאת הביכורים: "וְשָׂמַחְתָּ  בְכָל הַטּוֹב אֲשֶׁר נָתַן לְךָ ה' אֱלֹהֶיך"; וכך גם האזהרה למי שלא עובד את ה' בשמחה: "וּבָאוּ עָלֶיךָ כָּל הַקְּלָלוֹת הָאֵלֶּה ...תַּחַת אֲשֶׁר לֹא עָבַדְתָּ אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ בְּשִׂמְחָה וּבְטוּב לֵבָב מֵרֹב כֹּל". 
 
על איזו שמחה מצווה התורה? האם אפשר לצוות על שמחה? 
יש הרואים בשמחה מן התורה דרך להודיה. להכרה בטוב. אך איך היא באה לידי ביטוי דתי? איך היא באה לידי ביטוי רגשי? בפסוקים לא מוזכר צחוק, ריקוד, או כל פעולה אחרת, אישית או ציבורית, הנותנת ביטוי מוחשי לשמחה.
מסורת ישראל קבעה במהלך הדורות מנהגי שמחה שונים, שבהם מובעת הכרת התודה לאל בהתכנסות, בפולחן, באכילה ושתייה, ולעתים אף בסוג של אקסטזה, כפי שהיה נהוג בעלייה לרגל בירושלים, שעם חלוף הדורות וחורבן בית המקדש הצטמצמו להתכנסויות קטנות ומאופקות יותר בבתי כנסת. 

ב. האם מקור השמחה הוא פנימי או חיצוני?
 
הרמב"ם, בהלכות יום טוב, אומר שיש ליצור תנאים חיצוניים לשמחה - להימנע מהספד ותענית ולהקפיד על אכילה ושתייה. הוא מדגיש שאף שהציווי בתורה ממקד את השמחה במעמד של קורבן שלמים - קורבן שהיו מביאים לבית המקדש בחג השבועות כביטוי של תודה על היבול והשפע - הרי שבנוסף לכך, יש לשמוח "כל אחד כראוי לו". 
זוהי אמירה מעניינת, מכיוון שהיא מרחיקה את השמחה מהממד הציבורי והטקסי שבה, אל עבר תחום הפרט - כל אדם בדרכו ובהתאם לחייו ולצרכיו.
בהמשך מבחין הרמב"ם בין שמחת מצווה ל"שמחת כרסו", ומוסיף נדבך חברתי לחובת השמחה. השמחה שנוצרת מאכילה ושתייה ("שמחת כרסו") איננה שמחת מצווה; רק כאשר משתף אדם את זולתו בשפע ובעליצות, בעיקר את מי שלא יכול להרשות זאת לעצמו - זוכה לשמחה אמיתית.  
 
הרב קוק טוען שהאושר, שהוא בסיס השמחה, נוצר מתוך תחושת החופש שאליה מגיע האדם, "ברצון הטוב". נקודת הדמיון המרכזית בין האדם ואלוהיו היא בהיותו בעל רצון ובעל יכולת לעשות שינוי בעולם. כאשר רצונו וכוונותיו של אדם טובים, כאשר פעולתו בעולם מכוונת על ידי הטוב - אז הוא צפוי לחוש אושר. 
התנאי לאושר, על פי הרב קוק, הוא ההכרה של האדם בחופש הרצון שלו וחופש הפעולה; בכך שגורלו ומעשיו אינם נקבעים מבחוץ, אלא הם בידיו בלבד. כאשר הרצון מופעל לכיוונים טובים, מרימה הנתינה את האדם לדרגה אלוהית וגורמת לו אושר פנימי.
 
המשוררת גלית אורן רואה בשמחה דווקא בת לוויה חיצונית - רוח טובה הנכנסת בה, שקשה לצפות מתי תופיע ואין לבטוח בה. אבל כשהיא מופיעה, היא יכולה להיות בת זוג קלילה, שטותית אפילו, ומהנה.
אם מקורה של השמחה בפנים או בחוץ, בכל מקרה היא רגש חמקמק ולעתים אף מסוכן.
השמחה של גלית אורן היא ישות עצמאית וחיצונית, רגש חמקמק ומסוכן, שצריך לבטוח בה שבוא תבוא, ולתת לה מקום כשהיא מגיעה.
 
ג. האם לשמחה יש גבולות? 
נחזור להלכות יום טוב של הרמב"ם, המבדיל בין שמחה לבין הוללות וסכלות, ומסמן את גבולות השמחה. אף ששתייה מרובה יוצרת באדם תחושת שמחה, אין זו שמחת אמת, כיוון שהיא נטולת הכרה וכוונה. הרמב"ם הרציונליסט רואה רק בשמחה הבאה ממקור שכלי שמחת אמת. ואילו שמחה הנובעת מחוסר גבולות וממקור יצרי ופראי, אינה לגיטימית ואף מסוכנת, עד כדי כך שהוא ממליץ למנות שוטרים שיסיירו וימנעו אותה בימי חג.
 
הסיפור התלמודי ממסכת מגילה מדבר בשני קולות. מצד אחד, השמים מבטלים אסון שארע בשוגג בהילולת חג (ובכך למעשה מאשרים את קיום ההילולה); מצד שני, כפי שמדגיש ר' זירא, אי אפשר לראות בכך אישור למפרע של מעשי הוללות. נסתרות דרכי האל ולא כדאי להעמיד אותו שוב למבחן.
 
ד. אסיף: שמחה של נשים
האם גם נשים חייבות במצוות השמחה?
התלמוד הבבלי במסכת פסחים מדגיש שחובת השמחה חלה על כל בני הבית, ואף מפרט כיצד לשמח את הנשים - בבגדים חדשים. 
גם הרמב"ם בספר המצוות מדגיש כי השמחה חלה על כולם, ואין להדיר ממנה אף אחד, אלא יש לשמח בממתקים ובריקוד גם את הילדים והנשים..
השגות הראב"ד על הרמב"ם מפרט כי שמחת הנשים היא לא בקורבן אלא בעלייה עמו לרגל. [שאלה: האם יש כאן רמז ליחסי מין?]

מהטקסטים עולה הסטריאוטיפ: נשים ישמחו מבגדים, מדברי מתיקה (כמו ילדים) ומעצם השהייה עם הבעל. 
נשאל - מה משמח אותנו היום? כיצד אנו הנשים מקרינות שמחה? האם להיות "שמחה בחלקך" היא השמחה האמיתית?
* בנושא זה מומלץ לקרוא את מאמרה של ד"ר ורד נועם, 'שאלה של שמחה', מתוך עלון קולך. ראו באתר קולך: http://www.kipa.co.il/kolech/show.asp?id=18041

תיאור מתודי:
הלימוד מתמקד בזיקות שבין יצירה חדשה ועתיקה, וכן בזיקות שבין הלומדים לחומרי הלימוד. הוא מבוסס על מידע אשר נמסר ללומדים מן המנחה או מאינפורמציה כתובה, ועל חקירה אישית וקבוצתית של החומרים. חלק מן הדיונים נועדו להבהיר את התוכן הטקסטואלי, וחלקם נועד לבסס את עמדת הלומדים ביחס לכתוב. בהתאם לכך, לובש הלימוד בבית המדרש אופי סדנאי המתאפיין בשותפות שוויונית בין המנחה והלומדים במהלך הלימוד. יחד עם זאת, תפקידיהם של המנחה והלומדים שונים: המנחה מוביל את הלימוד תוך תשומת לב לתהליך שעוברים הלומדים. גם כאשר הוא משתף את הקבוצה בחוויות אישיות, הוא בוחר רק את אלו הרלוונטיות ללימוד ומותיר את מרכז הבמה ללומדים.  
	גם בשיעור שלפנינו מתנהל שיח משולש בין הלומדים, המנחה והטקסט. בפתיחה תוצג הסוגיה, והלומדים יוזמנו למסע של התבוננות פנימית ושיתוף הקבוצה במחשבות, רגשות וזיכרונות בנושא הנדון. בדרך זו הם יפתחו שבילים רבים אל הנושא הנלמד, וישקפו את עושר העמדות הנמצאות בקבוצה טרם הלימוד. המשך העבודה ייעשה בקבוצות קטנות, שיאפשרו למידה פעילה, שיחה פתוחה בין הלומדים וקריאה מעמיקה של הטקסט. בשלב השלישי יחזרו הלומדים אל המליאה לאיסוף תובנות, ריכוז הידע שנלמד וסיכום השיעור. 

1.     מהלך השיעור: 
א. פתיחה במליאה 
מטרת הפתיחה היא לעודד את החיבור בין עולמן הפנימי של הנשים ללימוד. נפתח בסבב קצר שבו נבקש מהנשים לענות על שאלות אישיות -  מה גורם לי שמחה? מהם הרגעים שבהם הרגשתי שמחה? כיצד אני מבטאת את השמחה שלי?
 
נקרא יחד במליאה את דבריו של ר' נחמן מברסלב על השמחה.
 
ב. לימוד בקבוצות
נתחלק לקבוצות קטנות (3–4 לומדים) לצורך העמקה במקורות ולימוד עצמי בעזרת השאלות המנחות. מפאת עומס המקורות מומלץ לבחור רק חלק מהם.
 
ג. אסיף במליאה 
נחזור למליאה ונבקש מהלומדות לשתף את הקבוצה בתובנות שעלו מן הלימוד בחברותא. נפתח שיחה על הסוגיות העקרוניות שעלו, ונתמקד בנושא האחרון - שמחה של נשים, נושא שיחבר אותנו לשמחות שלנו היום.