שיר השירים ו-רות ב: 'כי עזה כמוות אהבה, קשה כשאול קנאה' – על הקשר בין אהבה, קנאה ומוות בפרשנות שיר השירים
דף למנחה
דף לימוד זה מציע לבדוק את הקשר בין אהבה, קנאה ומוות בפסוק משיר השירים ובמקורות נוספים. הפסוק מתאר חיבור מהותי בין שלושת המושגים. נשאל את הלומדים אם החיבור הזה מהדהד בניסיון חייהם והאם הדבר הכרחי. נבדוק אם ישנם מודלים נוספים של אהבה שאינם מובילים בהכרח לקנאה ולמוות, כמו האהבה בין רחל ורבי עקיבא, בשירו של ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן או בהגותו של הרב סולוביצ'יק. הפסוקים מבראשית מחזקים את החיבור בין אהבה (מופרזת) לבין קנאה, שנאה ומוות – במקרים של יעקב, יוסף ואחיו, וכן במקרה של יעקב, רחל ולאה וכן שאול, יונתן ודוד. שיריו של אלתרמן מעוררים שאלות רבות על יחסי הכוח ומהות הקשר בין האיש והאישה וכן על הקשר בין אהבה מופרזת לקנאה ומוות, ושולחים אותנו חזרה לפסוק משיר השירים. 
תרגילי פתיחה אפשריים:
-	אפשר לבקש מהמשתתפים לרשום כל אחד על פתק שם של אהוב/ה בהווה/בעבר – להדביק את הפתק ללב ולזרוע ולהסתובב כמה דקות בחדר או לשבת בעיניים עצומות. נשאל, איזו הרגשה נוצרה מפעולה פיזית זו של הצמדת שם האהוב/ה? 
-	אפשר לבקש מהמשתתפים לרשום שמות של א/נשים שעמם היו בקשר של אהבה ושל קנאה – האם הייתה זהות או היה קשר כלשהו בין מושאי האהבה והקנאה?
-	אפשר לדבר על הביטוי 'אני מת עליך' – כביטוי של אהבה וחיבה. מי משתמש בזה? האם את/ה משתמש/ת בביטוי? מתי? מדוע? מה זה מבטא? 
שיר השירים פרק ח פסוק ו. החותם או החותמת היו חלק סימני ההיכר של אדם בתקופה המקראית, כמו תעודה מזהה (ראו: סיפור יהודה ותמר, ספר בראשית, פרק ל"ח, פסוק כ"ה). דבר מה אישי שאדם נשא בכליו לכל מקום ובכל עת, והיה חלק מזהותו. לכן, הבקשה של האהובה מהאהוב לשים אותה כחותם על גופו, מבטאת את רצונה להיות חלק ממנו, מחוברת לגופו  בכל עת, ללא פרידה כלל, שהקשר ביניהם או היא עצמה יהיו חלק מזהותו. רעיון זה מהדהד בדברי הרמב"ם (בהמשך) על חולֵי האהבה שאינם יכולים להזיז את מחשבותיהם ממושא אהבתם ולו לרגע. בהמשך הפסוק, מתבטאת עוצמת החיבור המבוקש בהשוואה בין עוצמת האהבה למוות, ובין קושי הקנאה לשאול, קרי עולם המתים, הגיהינום, המקום שאליו עוברות נשמות המתים. ובהשאלה, הקנאה קשה כמשהו שממית אותך ומעביר אותך לאותו עולם מתים. השאלה הגדולה (בחיים, לא רק בפסוק) היא, האם אהבה וקנאה בהכרח קשורות זו בזו, ושמא תיתכן אהבה בלא קנאה. 
המקורות הבאים מציעים פרשנויות שונות או מספקים חומר למחשבה לקראת תשובות לשאלות אלו. 
בראשית פרק ב פסוקים יח-כד: חיבור דומה ובלתי ניתן להפרדה בפסוקים אלה הוא הביטוי 'והיו לבשר אחד'. אבל האם הדבקות הפיזית – החיבור הגופני – הם בהכרח 'אהבה'? האם יש פה מקום לקנאה? הפסוקים מציעים שאהבה לאישה/לזולת וחיבור בין איש ואישה הם התשובה לבדידותו הקיומית של האדם – וגם שלב בהתפתחותו כאדם בוגר, הנפרד מהוריו ויוצר מערכת קשרים עצמאית עם בת/בן הזוג. פרק ב בבראשית מציע סיפור בריאה אחר, בשלבים, של אדם וחווה – איש ואישה. אלוהים מכיר בכך שהבדידות אינה טובה לאדם ושיש לו צורך ב'עזר כנגדו', מישהו דומה לו אך נפרד ממנו, שישלים את הווייתו ויהפוך אותו למאושר. בעלי החיים אינם מספקים קרבה וחברות שהאדם מחפש. האדם מזהה את עצמו באישה כיצור נפרד. החיבור ביניהם משלים את שניהם. אדם כמהַ לקשר, לתקשורת עם מישהו שיכול להבין אותו. החיבור הפיזי הוא מעין השלמה / תיקון / הבראה של החסר המקורי – גם בהוויה וגם בגוף האדם שנלקחה ממנו הצלע. 
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, איש האמונה הבודד, הוצאת מוסד הרב קוק, עמ' 26-27: הרב סולובייצ'יק מפתח את הרעיון הזה עוד יותר ורואה בתיאור פרק ב בבראשית את הבסיס לחיי קהילה שיש בהם כוח לא רק לגאול את האדם מבדידותו אלא גם להעלותו לרמה של 'קהילת אמונה' המקיימת ברית עם האלוהים. הרב סולובייצ'יק מכניס את האלמנט של הקרבה – של הפסד – אפילו כישלון – כתנאי ליצירת אהבה אמיתית וקשר משמעותי עם הזולת. 
אפשר לבקש מהלומדים לחשוב על קשרים קרובים שהיו להם עם חברים טובים ואהובים – באיזו מידה היו בקשר הזה 'נסיגה' מה'אני', או 'הקרבה' שהובילו לקירבה? באיזו מידה הקירבה הזו עשויה להצמיח את האדם לרמה גבוהה יותר? לסייע בהתפתחותו? הכמיהה לאהבה ולחיבור בין איש ואישה יסודה במישור הקיומי הכי 'בראשיתי' של האדם והשלמה לבריאתו – מלכתחילה – ומכאן אולי עוצמתה, הבאה לידי ביטוי בשיר השירים. 
ח"נ ביאליק וי"ח רבניצקי, ספר האגדה, הוצאת דביר, עמ' קעט, סימן קמה: הגרסה של ביאליק ורבניצקי לסיפור אהבתם ומסירותם של רחל בת כלבא-שבוע ורבי עקיבא, מאירה את המקום של הקרבה וקירבה בצורה נוגעת ללב, אם כי לא נקייה מתהיות. 
רחל מזהה אצל עקיבא, הרועה הפשוט, מעלות אישיות של איכות וצנעה וכנראה מלכתחילה הועידה אותו לגדולות. האם התכוונה רחל שר' עקיבא ייעדר מהבית וילמד בבית המדרש 12 שנה? או שסמכה עליו שישהה בבית המדרש רק מה שנדרש כדי שיהיה תלמיד חכם? ליקוט התבן משערה, הבעת הרצון של ר' עקיבא להעניק לה במקום קש קישוט נדיר ויקר, משקפים את האינטימיות והאהבה ביניהם. ברור שרחל מקריבה את עושרה ונוחות חייה למען עקיבא, ובוחרת בחיי עוני לצדו, לאחר שאביה הדיר אותה מנכסיו והוציאה מביתו. היא מקריבה 12 שנים מחייה, ומבלה אותן בבדידות ועוני רב, ככל הנראה. יש לה שכנים, אבל עקיבא אינו לידה, אם כי אולי במישור הנפשי. היא קשורה אליו והוא אליה והיא בוטחת בקשר הזה על אף המרחק הפיזי ביניהם. מצד שני, גם הוא מוותר על הקירבה לאשתו כדי למלא את השליחות שהטילה עליו. כאילו שניהם כורתים ברית של שליחות למען התורה והעם. כלבא-שבוע עובר מכעס והתנגדות לקשר בין בתו לבין עקיבא להתייסרות בשל נדרו שבו הדיר את בתו האהובה מביתו ומנכסיו, ומחפש דרך להתיר את הנדר ולהחזיר את בתו, עוד לפני שהוא מבין שהרב הגדול שאליו הוא פונה הוא חתנו. 
אפשר לשאול, כיצד ניתן לפרש את המילים של רחל 'יודע צדיק נפש בהמתו' – מי הצדיק? מי הבהמה? האם היא משווה עצמה או אותו לבהמה של אדם הנושאת אותו במסעותיו ובעבודתו השוטפת לקיום? מדוע היא מסרבת להחליף בגדים כדי לקבל את פניו? האם היא רוצה להראות לו כיצד סבלה? או פשוט שאינה רוצה להעמיד פנים אלא לפגוש אותו כפי שהיא? מה מבטאת נשיקת הרגליים? מדוע בוחרים רחל ואביה לנשק את רגלי עקיבא? האם הביטול העצמי שלהם נוח לכם? אפשר להשוות לפרקי אבות (פרק א, משנה ד): 'יוסי בן יועזר איש צרדה אומר, יהי ביתך בית ועד לחכמים, והוי מתאבק בעפר רגליהם, והוי שותה בצמא את דבריהם'. מה מבטאים דבריו של ר' עקיבא 'שלי ושלכם שלה הוא' לגבי תפיסתו את הקשר ביניהם? האם זו רק תודעת תודה? 
הרמב"ם, משנה תורה, ספר המדע, הלכות תשובה, פרק י, הלכה ג: הרמב"ם מביא את 'חולי האהבה' כדוגמה לאהבת ה' הראויה – התרכזות כל דקה ודקה ביום במושא האהבה. 
לכאורה הדרישה הזו מוגזמת ולכל הפחות קשה – להתרכז בה' בכל שעות הערנות, כל יום. ניתן לחזור לפסוק משיר השירים ולשאול, אם ההתרכזות האינטנסיבית הזאת ממיתה דברים אחרים באדם? מה למשל יכול להיות מוקרב לטובת אותה קירבה מחשבתית בין אדם לאל או בין האוהב ומושא אהבתו? האם ניתן ללמוד מהדוגמה של חולי האהבה על הקשר הרצוי בין איש לאישה? האם חולי האהבה אינו מהווה דוגמה בעייתית? מדוע בכל זאת הרמב"ם מביא אותו כמודל או כמשל?
בעקבות הרמב"ם והמקורות האחרים אפשר לשאול, האם הקשר בין אהבה, קנאה ומוות נובע מהאינטנסיביות של הרגש, ומה מקריבים או מוכנים להקריב למען אהבה? מה 'מת' באדם האוהב מאוד? 
ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, על הנישואין. מתוך: הנביא, תירגמה: נעה זאלוד, הוצאת תמוז, 1975: ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן מציע עצות פרקטיות ל"ניהול" או טיפוח האהבה בין איש לאישה. הקטע הראשון מתייחס לנישואין והשני מתייחס לאהבה בכלל. 
ג'ובראן מציג דגם אחר של אהבה: לא של "היצמדות" בכל שעה, כמו החותם בפסוק משיר השירים, אלא אהבה שכדי לשרוד לאורך זמן מחייבת הפרדה כלשהי ושמירה על זהויות נפרדות, כדי להבטיח צמיחה והתפתחות חיובית של כל אחד מבני הזוג; קשר עם מרחק מסוים, לא התמזגות טוטלית. 
ג'ובראן חליל ג'ובראן, שיר בתרגום העמוד "בודהיזם בישראל" בפייסבוק: בקטע זה יש אולי רמז לקשיים של אהבה וקירבה – לקנאה ולחרדה מנטישה או אובדן מושא האהבה, האכזבה והשיבה לבדידות שקדמה לקשר האהבה. מצד אחר, זהו שיר הלל לאהבה כגורם מצמיח ומפרה, משמח ומקור להודיה מתמדת. מעניין התיאור של האוהב/ת כמי שנמצא 'בלב האלוהים', כלומר, האהבה היא מהות ולב האל, והאוהבים מכניסים את עצמם לתוך ההוויה הכי פנימית של האל. זוהי אפוא מעין התמזגות כפולה או משולשת – אחד בתוך השני ושניהם בתוך האלוהים. 
ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (1883-1931) – צייר וסופר אמריקאי-לבנוני מרוני, ספריו שנכתבו בערבית ואנגלית תורגמו לשפות רבות, במיוחד 'הנביא' שתורגם ל-30 שפות שונות ונמכר בלמעלה ממיליון עותקים בארה"ב בלבד. חיבר בסגנון תנ"כי-נבואי כי חשב עצמו לבעל שליחות. יצירותיו מושפעות מדימויים נוצריים, בודהיסטיים והינדואיסטיים, מרעיון הפנתיאיזם וכן ניכרת בהן השפעת המשוררים הרומנטיים האנגליים.
מדרש תנוחמא (בובר), פרשת וישב, סימן יט: מדרש תנחומא מעלה בצורה חדה, בליווי דוגמאות מסיפורי התנ"ך, את הקשר בין אהבה לקנאה, לאו דווקא בין זוג אוהבים, אלא בסביבתם, בין הא/נשים הקשורים אליהם במשפחה. האהבה של יעקב לרחל עוררה קנאה בין רחל לבין לאה. האהבה של יעקב ליוסף עוררה קנאה בין האחים לבין יוסף. האהבה בין יונתן לבין דוד עוררה את קנאתו של שאול בדוד. 
המדרש פותח דיון חדש בניתוח האהבה – מה השלכותיה על הסביבה, על המשפחה, על החברים? האם בני הזוג האוהבים אמורים לחשוב על השלכות אהבתם? האם מסוגלים לכך? האם זה היה משנה משהו – מבטל או מונע או מצמצם את הקנאה? האם הבעיה היא אהבה מופרזת או כל אהבה בהכרח עשויה לגרום לקנאה אצל אחרים? יש פה שאלות מעניינות לדיון ולמחשבה, שניתן לפתח בכתיבה יוצרת כשכל אחד רושם כיצד אהבתו לזולת השפיעה על סביבתו. 
אלתרמן, 'זמר שלוש התשובות', 'ניגון עתיק': בשני השירים מעמיד אלתרמן בחזית את הקנאה כחלק מהאהבה. ב'זמר שלוש התשובות' הבגידה אינה מובילה לקנאה אלא לוויתור עליה לטובת השיבה של האהוב הבוגד לאישה הראשונה. בשיר 'ניגון עתיק' הקנאה עלולה להוביל למוות. שני השירים עוררו ביקורת בשל ביטול האני או הכניעה המוחלטת של האישה – והכוח והאלימות הסמויה או הגלויה של הגבר. יחד עם זאת, הם מאירים באור חדש את הפסוקים משיר השירים. 
אפשר להשמיע את השירים בביצועים המקוריים או החדשים (רבקה זוהר, זהבה בן) ולספר על הרקע לכתיבתם (https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%96%D7%9E%D7%A8_%D7%A9%D7%9C%D7%95%D7%A9_%D7%94%D7%AA%D7%A9%D7%95%D7%91%D7%95%D7%AA) וכן (https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%A0%D7%99%D7%92%D7%95%D7%9F_%D7%A2%D7%AA%D7%99%D7%A7) . 
אפשר לשאול את המשתתפים, אילו רגשות עולים בהם למקרא השירים. ב'זמר שלוש התשובות' האישה מוכנה, לשאלת  האהוב, להקריב את נוחיותה וכבודה למענו, כולל מחיקת עלבון הבגידה, רק לשכוח אותו לא תוכל. ב'ניגון עתיק' נכונות האוהב להקריב את נוחיותו וגופו וכל חייו (שתי עיניו, חיי ומותי) לטובת אהובתו, בהצהרה מוגזמת, מובילה בבית השלישי לקנאה שותקת אך הורגת, לכאורה רק בגלל בילוי חברתי תמים של אהובתו עם ידידים, לאו דווקא קשר רומנטי עם אחר; האש שתשרוף את ביתה מהדהד את רשפי האש בשיר השירים. השיר הזה לכאורה מעלה תיאור של נשים נפגעות אלימות בקשר הזוגי. נדמה, שבשונה מהאש של אלתרמן, האש בשיר השירים היא 'שלהבתיה' - אש של אלוהים, יש בה ניצוץ קדושה. וזה מחבר שוב לדברים של ג'ובראן ולרב סולובייצ'יק על אהבה ששורפת, כואבת, אבל גואלת. הפסוק משיר השירים מתאר משיכה עזה, רצון חזק לקירבה מתמדת ("שימני כחותם"), שאינו מאפשר לכאורה את המרחב המומלץ בין בני זוג על ידי ג'ובראן, ומשקפת את המקום של הקנאה, הרצון לבלעדיות, בקשר. שזירת המוטיב של המוות והשאול (כארץ המתים) – כאילו האהבה והקנאה מובילים לשם בלית ברירה – מעוררת תמיהה וחוסר נוחות, מצד אחד, אבל מצד שני, מבטאת נאמנה את העוצמה והקיצוניות של האהבה מסוג מסוים. 
אפשר לסיום לבקש מהמשתתפים לרשום מהן התכונות של האהבה שהיו מאחלים לעצמם למצוא ולפתח; ולרשום ביטויים נוספים לעוצמתה של האהבה מלבד מילים הקשורות למוות.