צירוף מחללי שבת למניין
דף למנחה
מבוא: מהו שו"ת?
שאלות ותשובות (שו"ת) הוא כינוי לאחת הפעילויות הענפות והפוריות בעולם היהודי – פסיקת ההלכה לאורך הדורות. 
קובצי שו"ת מכילים מאגרי שאלות הלכתיות שהופנו על ידי הציבור הרחב לרב מסוים או לקבוצת רבנים, והתשובות עליהן המעידות על רוחב ידיעותיו של הרב ועל שיקולי פסיקתו. סוגת השו"ת צמחה מתוך הצורך של הקהילות היהודיות בגולה לקבל מענה הלכתי מפוסקים נחשבים שחיו במרחק מהקהילה, ועל כן הם זכו לתיעוד כתוב. תופעת השו"ת החלה כבר בימי בית שני, צברה תאוצה ניכרת בימי הביניים בכל קהילות ישראל, והיא מקובלת גם בימינו, לדוגמה באינטרנט. אם במבט ראשון נדמה כי השו"ת עשוי לעניין רק ציבור המחויב להלכה היהודית, נראה שלימוד מעמיק שלו עשוי לפתוח בפני כל מי שמתעניין בעולם היהודי, צוהר לעולם חי ותוסס הצומח מתוך שאלות יומיומיות, המעידות על דילמות וערכים בעלי עניין וחשיבות. 
השו"ת מורכב משאלה כתובה המובאת כסיפור מעשה, ומציג דילמה הלכתית של השואל. לרוב השאלה מציגה סיטואציה מורכבת שאין לה פתרון בספרי ההלכה, ולכן היא מחייבת פסיקה חדשה. במובן זה דומה השאלה לעתירה לבג"ץ.
לאחר השאלה מופיעה תשובת הפוסק. לרוב זוהי תשובה ארוכה יותר מן השאלה, והיא מכילה תפניות ופיתולים המבטאים את דרכו הארוכה של הפוסק בדרך לפסיקת ההלכה. על פי רוב הפוסק אינו מסתפק ב'שורה התחתונה' של הפסיקה אלא מכליל בתשובתו מקורות קדומים, תקדימים הלכתיים קרובים וסיטואציות דומות; "הווא אמינא" (סברות לפסיקות אפשריות) ודחייתן, עד לזיקוק סופי של הפסיקה הספציפית. בתשובתו מציף הפוסק את הערכים הגלומים בשאלה, ומכריע מהו הערך או הערכים החשובים ביותר העומדים על הכף.
אחת השאלות המסקרנות בנוגע לשו"ת היא מהי המוטיבציה המניעה את הפוסק? יש הטוענים כי המוטיבציה נובעת מניסיון לחשוף את האמת ההלכתית שאינה גלויה במצב הראשוני (פסיקה אובייקטיבית), ויש הטוענים כי התשובה נובעת מעולם הערכים של הפוסק, שמנחה אותו בפסיקתו (פסיקה סובייקטיבית). 
בשו"ת העומד במוקד מפגש זה, עומדים שני ערכים המתנגשים זה בזה: ערך השייך למצוות שבין אדם למקום (תפילה במניין); וערך השייך למצוות שבין אדם לחברו (יחס ליהודים שאינם שומרי מצוות). התנגשות זו הופכת את השאלות ההלכתיות לשאלות ערכיות וחברתיות הנוגעות לכולנו.
בשלב ראשון מומלץ לנהל את המפגשים שבהם נלמדים השו"ת בקריאה מונחית, שאותה מוביל המנחה: הוא מבאר את חלקי השו"ת השונים, מפנה שאלות מנחות למשתתפים ומסייע להם לגלות את הקשר בין העולם ההלכתי לעולמם שלהם. בהמשך, לאחר שהמשתתפים צברו מיומנות וניסיון בקריאת שו"ת, הם יכולים ללמוד קטעי שו"ת בלמידה עצמית בחברותא.

לימוד מונחה
הצגת הנושא והדילמה
תשובה זו דנה בשאלה, האם ניתן להשלים מניין תפילה על ידי חילוניים. 
השואל פנה אל ר' חיים דוד הלוי בדילמה מורכבת: מחד, הוא אינו רוצה להתפלל במניין שבו יש אנשים שאינם שומרים שבת; מאידך, זהו המניין שבו מתפלל אביו, ואם ינטוש אותו עלול בית הכנסת להיסגר. מחד עומד הערך להתפלל במניין (כלומר, מעמד של עשרה גברים שמאפשר לומר בתפילה ברכות מסוימות) העדיף על פני תפילת יחיד הן מבחינה דתית – על פי המסורת היהודית תפילת הציבור נשמעת יותר מתפילת היחיד; והן מבחינה ציבורית קהילתית - ליכוד הציבור ויצירת שותפות קהילתית. בנוסף, קיומו של מניין קבוע תורם לשמירת הזיקה של הציבור למסורת. אלא שבמקרה שלפנינו מדובר בציבור מחללי שבת בפרהסיה שמשלים את מניין התפילה, וההנחה של השואל היא ש"יהודי לא דתי אינו יכול להשלים מניין". ככל הנראה בית הכנסת הוא קטן, שכן מדובר בעשרה מתפללים בלבד, והמניין זקוק לכל אחד מהם, שכן ברור שאם יש עשרה שומרי מצוות, אין בעיה שיצטרפו לתפילה גם מי שאינו שומר שבת.
נקרא את הקטעים המופיעים בדף המקורות, נבאר אותם, ונפנה אליהם את השאלות המנחות: 
לפני שנתיים החל אבי להתפלל בבית הכנסת... שהיה סגור זמן מה מחוסר מתפללים. ומאז החל אבי להתפלל שם כחזן וקורא בתורה התאפשר בדוחק קיום מנין קבוע בשבתות... ויש לאבי סיפוק אישי גדול מזה... וחשוב לו מאוד להתפלל שם בשבת. בעייתי היא מאחר שלצערנו הרב מנין המתפללים שם בשבת מונה כששה-שמונה מתפללים דתיים קבועים, והשאר לא דתיים ומחללי שבתות, ולעניות דעתי יהודי לא דתי לא יכול להשלים מנין. אבי בקשני לבוא לשם להשלים מנין... וכך מוטלת עלי מצוות כבוד אב, אולם מאידך... אין אני מרגיש טוב מבחינה הלכתית כשאני יודע שמנין זה משלימים אותו לא דתיים, והייתי דוחה את אבי והוא היה כועס עלי. לי חשוב להתפלל באווירה רוחנית יותר... אבי הציע לשלוח השאלה לרב... ואם לא טוב מבחינה הלכתית להתפלל במקום כזה... אז גם הוא יפסיק... ויתכן שבית הכנסת ייסגר שוב מחוסר מתפללים... אני תלמיד ישיבה... ונמצא בבית אחת לארבע שבתות...
•	מהי הדילמה הניצבת בפני השואל?
•	אילו טיעונים ניתן להביא בעד ונגד התפילה במניין שיש בו מחללי שבת?
•	אילו אתם  הייתם הרב הפוסק, על אילו ערכים הייתם מגנים?
מהלך התשובה
תשובתו של ר' חיים דוד הלוי בנויה משני חלקים עיקריים: בחלק הראשון הוא דן בשאלה מהם הקריטריונים הפוסלים אדם מלהצטרף למניין; ובחלק השני הוא מבקש למצוא קריטריונים שיתירו את צירופם של מחללי שבת בימינו למניין.
בחלק הראשון הרב שואל האם המתפללים שאינם שומרי שבת נחשבים 'עבריינים'. 'עבריין' הוא מושג הלכתי השונה מהמובן המקובל של המילה בשפת היומיום (אין הכוונה לפושע). מדובר באדם העובר על ההלכה במודע, ואינו נענה להפצרות הציבור מלחדול את התנהגותו. ההלכה מבחינה בין רמות שונות של עבריינות: 
א.	העובר על עברות הנחשבות ל'עברות קלות', "לתיאבון" - לא כדי למרוד בציבור או בקב"ה, אלא מתוך שמקבל טובת הנאה מכך (כגון: מי שנוהג לאכול מזון לא-כשר משום שמחירו זול יותר), אבל הציבור אינו מנדה אותו. 
ב.	העובר על עברות 'קלות' כדי "להכעיס", ובכך הוא חוטא באופן מכוון ומודע.
ג.	המחלל שבת בפרהסיה או עובד עבודה זרה, ואפילו שעושה זאת "לתיאבון" (כגון מי שפותח את חנותו גם בשבת, שבכך מגדיל את רווחיו).
ד.	בנוסף לאלה ישנה עברה "כללית" יותר, והיא אדם שעושה אפילו דברים פעוטים, אולם ממעשיו אתה למד שאינו מאמין בתורה ובדברי חכמים (כגון: מי שמחליט לשנות את נוסח התפילה על דעת עצמו, רק משום שנוסח חכמים אינו נראה בעיניו).
בסיכומו של עניין: מבחינה הלכתית, רק העבריין מן הדרגה הראשונה יכול להצטרף למניין, וכל האחרים אינם מצטרפים. מסקנה זו מחדדת את הבעיה, משום שבמקרה זה האנשים המגיעים למניין הם מן הסוג השלישי:
...מכל הנכתב לעיל תורה יוצאה, שהעובר עבירה אפילו אחת להכעיס אין מצטרף למניין עשרה. ואילו עבריין לתאבון, אם מחלל שבת בפרהסיא, או עובד עבודה זרה, או שכופר בדברי רבותינו זכרם לברכה, גם הוא אין מצטרף למניין עשרה, אבל בשאר עבירות אינו נפסל אלא אם כן נידוהו. מעתה בנידון שלנו ציינת בשאלתך "לא דתיים ומחללי שבת". ולפי המבואר, מחללי שבת אין לצרפם למניין עשרה. 
בחלק השני של תשובתו מבקש הרב למצוא בכל זאת צד היתר, מתוך מוטיבציה שבית הכנסת לא ייסגר. מקרה זה נחשב על ידי הרב כסיטואציה ייחודית המצדיקה פסיקה שונה מן התקדימים ההלכתיים הקיימים. הוא רואה יתרון בכך שאותם מחללי שבת מצטרפים באופן קבוע למניין כדי למנוע ממנו להיסגר, ולא מדובר בהשלמה חד פעמית ומזדמנת של מניין: 
אלא שבראותי כל תוכן השאלה, ומתוכה נראה שבפינה מרוחקת זאת אין בית כנסת, ויש כשישה שמונה שומרי תורה ומצוות הבאים להתפלל, ובין היתר מחללי שבת, ואם לא יצרפום הרי שבית הכנסת הזה ייסגר, ושומרי המצוות יפסידו תפילתם, חובה עלינו לחפש דרך להקל, שכן לא מצאתי בעניותי בדברי הפוסקים שידברו בכגון זה, וכל דבריהם הוא למקרה מסוים שחסר מניין בתפילה מסוימת ורוצים להשלים בעבריין, אבל באופן כזה שבית הכנסת ייסגר ויבוטל התמיד באחת משכונות ישראל, קשה עלי הדבר ביותר.
•	אילו שני עקרונות עומדים כאן זה מול זה?
מתוך כך מביא הרב שורת טיעונים שמטרתם להתיר את השתתפותם של מחללי השבת במניין : 
הטענה הראשונה, מדייקת במושג ההלכתי 'פרהסיה'. לטענתו, אף שאנשים אלה מחללי שבת, הם אינם נחשבים כ'מחללי שבת בפרהסיא', שהרי אין ודאות שעשרה אנשים ראו אותם מחללים שבת ממש. הרב מדייק בלשון הפוסקים הקודמים ומפרש את המילה 'בפני' במשמעותה המילולית המצומצמת ביותר: פנים מול פנים, וזאת בניגוד למשמעות הרווחת של המילה (!).
והנה מרן פסק לעניין ייהרג ואל יעבור, שבפרהסיא היינו בפני עשרה מישראל, ואמנם דעת רבים מגדולי הפרשנים היא שכל שעשרה מישראל יודעים מהעבירה, אף שלא נעשתה בפניהם ממש נקרא בפרהסיא, וכן כתב הרב שדי חמד אבל האמת היא שלשון "בפני עשרה" משמע דווקא בפניהם, וגם לשון הרשב"א שהעתיק מרן הבית יוסף היא, "ובפני עשרה צריך שיחלל". ...ואולי נסמוך בנדון שלנו על דעת המקלים שבפני עשרה דווקא כדי שלא נגרום לסגירת בית-הכנסת. 
•	מה משמעות המושג "פרהסיה" על פי הדעות השונות?
•	איזו פרשנות חדשה נותן הרב למושג זה, ומתוך איזו מוטיבציה נובעת פרשנותו?

הטענה השנייה מצמצמת את ההגדרה ההלכתית של חילול שבת.  ועל כן, כשאנו מדברים על תפילה במניין שאינה מוגדרת כמצווה ממש, אין בעיה להקל (קטע קצר זה אינו מופיע בדף המקורות).
ואל תשיבני שזו מצווה הבאה בעבירה, שכיון שמין הדין [קל וחומר] אין מחללי שבת מצטרפים למניין, הרי שאין כאן מצווה כלל, ואסור לומר דבר שבקדושה שלא במניין, שכן נוכל לצרף לעניין זה סברת התשב"ץ [=רבי שמעון בן צמח דוראן] שכתב שמחללי שבת אינה אלא בעבודת קרקע. ועיין בחידושי רע"ק.
במקרה שלנו, מציע הרב לראות באותם אנשים המחללים שבת 'תינוקות שנשבו לבין הגויים'. גם מושג זה, 'תינוק שנשבה' הוא מונח הלכתי שמקורו בתלמוד, ומשמעו: יהודי שמסיבות שאינן תלויות בו לא למד, אינו יודע מה עליו לעשות על פי ההלכה והאמונה היהודית, ומשום כך הוא לא נענש על מעשיו. הרב חיים דוד הלוי מציע לראות את מעשיהם של מחללי השבת בבית הכנסת של השואל לא כמרד 'להכעיס', אלא כפעולות שמקורן בתמימות ובחוסר ידיעה. רוב החילונים בימינו גדלו והתחנכו באופן כזה שמנע מהם ידיעה וקירבה ממשיות להלכה, והם אינם מבינים את חומרת מעשיהם. ניתן להתייחס אליהם כאל 'תינוקות שנשבו' ולא להכלילם במושג של 'מחללי שבת בפרהסיה' שנקבע בדורות הקודמים, ביחס למיעוט שמרד במודע בזרם המרכזי, והכיר היטב את המסורת וההלכה: 
זאת ועוד כסניף להיתר נוסיף, שמחלל שבת בפרהסיא שנפסל מלהצטרף למניין עשרה, היינו דווקא בזמנים הראשונים שידעו והעריכו חומר האיסור וגם רוב העולם הקפידו על שמירת שבת כהלכתה, והפורץ גדר נפסל. מה שאין כן בזמנינו שעינינו רואות וכלות ריבוי חילולי שבת, ורוב רובה אינם יודעים ואינם מבינים חומרת האיסור. בוא וראה שבאים הם לבית הכנסת ומתפללים וקוראים בתורה, ולא ידעו ולא יבינו בחשיכה יתהלכו לאחר מכן לחלל השבת. ואולי שעל כגון אלה שהם כתינוק שנשבה. ובצירוף הנכתב לעיל, לא נחמיר ביותר כדי שלא נגרום לסגירת בית הכנסת. 
•	כיצד תופס הרב חיים דוד הלוי את החילוניים בימינו, ומה דעתכם על כך?
הטענה השלישית היא, המחויבות שעומדת בפני השואל כלפי אביו, במצוות כיבוד אב ואם. העמדת ערך זה לצד השיקולים הקודמים מלמדת כי הוא חשוב ועדיף יותר.
והנה לגביך יש גם מצוות כיבוד אב, שאתה גורם לו נחת רוח בלכתך להתפלל איתו בית-הכנסת זה.
הטענה האחרונה היא, שבית הכנסת אסור שייסגר, וזאת משתי סיבות: האחת, שהדבר עלול לפגוע באותם יהודים שומרי מצוות שכן גרים באזור; והאחרת, 'אולי קדושת המקום והתפילה תשפיע עליהם [=על מחללי השבת] רוח טהרה וקדושה, ויחזרו בתשובה'.
אלא שיש לך גם מצווה לזכות את הרבים המתפללים שם שלא ייסגר בית-הכנסת. ואולי קדושת המקום והתפילה תשפיע עליהם רוח טהרה וקדושה, ויחזרו בתשובה, והלא בתקופה של תשובה אנו חיים.
•	אילו מוטיבציות מניעות את הפסיקה ובאילו ערכים היא מתנגשת?
לסיכום, ראינו כי הרב חיים דוד הלוי מדגיש את המוטיבציות שלו כפוסק להתיר את המקרה המובא לפניו, אף שמבחינה הלכתית טהורה לכאורה אין מקום להתיר. הפסיקה לצד המקל נעשית מתוך מחויבות עמוקה לפוסקים קודמים ולהלכה הקיימת, אלא שלצדם ניתן דגש וחשיבות גם למחויבות חברתית. בסופו של דבר הוא מגיע לפסוק פסיקה יוצאת דופן, המתירה לאנשים מחללי שבת להצטרף למניין.
חשוב לציין כי הרב מסיים את תשובתו בהדגשה שכל היתרו הוא "בדיעבד", ומשום שעת הדחק שבדבר, אך לכתחילה ראוי להשלים מניין על ידי אנשים שומרי תורה ומצוות.